Едит Несбит
Книгата с драконите

Превод от английски: Светлана Дичева, 2017

chitanka.info

I. Книгата на зверовете

Лайънъл тъкмо строеше един замък, когато дойде новината, и той остави разпилените по пода „тухли“, за да ги събере бавачката, а това се оказа една наистина забележителна новина. Някой почука на входната врата и на долния етаж се чуха гласове. Лайънъл помисли, че това е човекът, който идваше да оправя газените лампи. Беше забранено да бъдат палени от момента, в който Лайънъл се беше опитал да си направи люлка, като метна въжето си за скачане върху металното рамо на една от тях, закачена за стената.

И тогава съвсем неочаквано влезе бавачката и каза:

— Господарю Лайънъл, скъпи, те дойдоха да те отведат, за да станеш крал.

И тя се засуети да му смени блузката, да измие лицето и ръцете му и да му среши косата, а докато го правеше, Лайънъл не престана да се гърчи в ръцете й и да нервничи, като ломотеше: „Моля те, недей, бавачке!“ и „Мисля, че ушите ми са съвсем чисти“, или „Остави ми косата, много си е добре“ и „Така е добре“.

— Държиш се така, все едно ще ставаш змиорка, а не крал! — смъмри го бавачката.

В секундата, в която тя се разсея, Лайънъл хукна, без да изчака тя да му даде чиста носна кърпичка, и завари в приемната двама важни господа в червени роби, обточени с кожи, със златни диадеми на главите, а от средата на диадемите стърчеше кадифе и много приличаше на сметаната върху много скъпите изпечени кошнички, пълни с конфитюр.

Те се поклониха ниско на Лайънъл и най-достолепният от двамата каза:

— Ваше Величество, вашият прапрапрапрапрапрадядо, кралят на тази страна, е мъртъв и сега вие трябва да дойдете и да станете крал.

— Да, господине — отговори Лайънъл, — кога трябва да започна?

— Ще бъдете коронясан днес следобед — каза важният господин, който не изглеждаше толкова достолепно, колкото другият.

— Да доведа ли бавачката, по кое време искате да ме отведете и няма ли да е по-добре да си сложа кадифеното костюмче с дантелената яка? — попита Лайънъл, който често беше канен на чай навън и знаеше ритуала.

— Бавачката ще се премести в двореца по-късно. Не, няма нужда да се преобличате, кралската мантия, така или иначе, ще покрие дрехите ви.

Важният господин го поведе към каляска с осем бели коня, спряла пред къщата, в която живееше Лайънъл. Тя беше под номер 7 и се падаше от лявата страна на улицата на изкачване.

В последния миг Лайънъл се затича нагоре по стълбите, целуна бавачката и каза:

— Благодаря ти, че ме изми. Съжалявам, че не ти дадох да ми измиеш и другото ухо. Не, сега няма време. Подай ми шалчето. Довиждане, бавачке.

— Довиждане, пиленце — каза бавачката. — Бъди добър малък крал, казвай „моля“ и „благодаря“ и помни, че трябва да подаваш от тортата на малките момиченца и да не си вземаш по повече от два пъти от всяко нещо.

И така, Лайънъл потегли, за да стане крал. Той никога не беше очаквал да стане крал, не повече от вас, така че всичко това беше твърде ново за него — толкова ново, че никога не беше си и помислял за такова нещо. Така че когато кочияшът потегли през града, той трябваше да си прехапе езика, за да се увери, че всичко това е истина, защото, ако езикът му беше истински, значи не сънуваше. Половин час по-рано той строеше с „тухли“ в детската си стая, а сега преминаваше през улици, по които се вееха знамена, а на всеки прозорец се бяха струпали хора, които махаха с кърпички и хвърляха цветя. Навсякъде край пътя имаше войници в алени униформи и всички камбани на църквите биеха лудо, а към техния звън се добавяше и песента на хиляди гърла, които викаха:

— Да живее Лайънъл! Да живее нашият малък крал!

В началото той малко съжали, че не си е сложил най-хубавите дрехи, но много скоро забрави за това. Ако беше момиче, сигурно тази мисъл щеше да го тревожи през цялото време.

Докато пътуваха, важните господа, които бяха канцлерът и министър-председателят, обясняваха на Лайънъл онези неща, които той не разбираше.

— Мислех, че сме република — каза Лайънъл. — Сигурен бях, че от известно време нямаме крал.

— Наистина, вашият прапрапрапрапрапрадядо почина, когато дядо ми беше малко момче — каза министър-председателят. — И оттогава вашият предан народ пести пари, за да ви купи корона. Хората пестят съобразно джоба си — по шест пенса седмично по-заможните, до половин пени седмично за онези, които нямат толкова много. Такова е правилото — короната трябва да бъде платена от народа.

— Но моят прапра- и колкото и да е там прадядо нямаше ли си корона?

— Имаше, но понеже се уплаши от суетата, я даде за претопяване, от нея бяха махнати всички скъпоценни камъни, те бяха продадени и с парите бяха купени книги. Той беше много странен човек и много добър крал, но имаше своите слабости — беше влюбен в книгите. Беше на смъртно легло, когато даде короната за претопяване и не доживя да плати на тенекеджията.

И министър-председателят изтри една сълза, а точно в този момент каляската се закова на място и Лайънъл беше отведен да бъде коронясан. Да бъдеш коронясан, е много по-уморителна работа, отколкото човек може да предположи, и когато церемонията приключи, а Лайънъл беше носил кралската мантия около два часа и всички, на които това им беше работата, бяха целунали ръката му, той беше твърде изтощен и беше много щастлив да влезе в детската стая на двореца.

Бавачката беше вече там, а чаят беше вече сервиран — кекс с кимион и кекс със сливи, конфитюр и препечени филийки с масло, и най-красивия китайски порцелан с червени, златни и сини цветя по него, и истински чай, и възможност да си долееш толкова пъти, колкото ти душата иска.

След чая Лайънъл каза:

— Мисля, че ми се чете книга. Ще ми донесеш ли една, бавачке?

— Благословено да е детето — рече бавачката. — Нали не смяташ, че си загубил способност да движиш крачетата си, откакто стана крал? Я изтичай и си вземи сам.

И така, Лайънъл слезе в библиотеката. Министър-председателя и канцлерът бяха там и когато Лайънъл влезе, те се поклониха много ниско и го запитаха много вежливо защо ги безпокои, а Лайънъл извика:

— О! Какво изобилие от книги! Да не са ваши?

— Те са ваши, Ваше Величество — отговори канцлерът. — Те бяха собственост на покойния крал, вашият прапра…

— Да, знам — прекъсна го Лайънъл. — Добре, ще ги прочета всичките. Обичам да чета. Толкова съм доволен, че се научих да чета.

— Ако ми позволите да ви препоръчам, Ваше Величество — каза министър-председателят. — Аз не бих чел тези книги. Вашият пра…

— Какво той? — прекъсна го Лайънъл бързо.

— Той беше много добър крал, о, да, изключителен крал по неговия си начин, но той беше малко, как да кажа, малко странен.

— Луд? — попита Лайънъл весело.

— Не, не! — и двамата господа бяха искрено удивени. — Не луд, но ако мога да се изразя така, той беше, хм, как да кажа, наполовина умен. И аз не бих искал моят малък крал да има нещо общо с тези книги.

Лайънъл изглеждаше озадачен.

— Истината е — продължи канцлерът, като нервно човъркаше брадата си, — че вашият пра…

— Давай нататък — помоли го Лайънъл.

— Беше смятан за магьосник.

— А не беше ли магьосник?

— Разбира се, че не беше. Той беше най-достойният крал, вашият пра…

— Ясно.

— Но аз не бих докоснал неговите книги.

— Само тази — извика Лайънъл и сложи ръце върху корицата на дебела кафява книга, която лежеше върху писалището.

Тя имаше златни шарки върху кафявата кожена подвързия, златни закопчалки с тюркоази и рубини в извивките и златни триъгълници по ъглите, така че кожата да не се изтърква и похабява твърде бързо.

— Трябва да прочета тази — каза Лайънъл, когато прочете заглавието на корицата, изписано с едри букви: „Книга на зверовете“.

Канцлерът каза:

— Не бъди глупав малък крал.

Но Лайънъл вече беше откопчал златните закопчалки и разгърна първата страница, а на нея имаше красива пеперуда, цялата в червено, кафяво, жълто и синьо, толкова красиво изрисувана, че изглеждаше като жива.

— Ах! — възкликна Лайънъл. — Не е ли красива? Защо…

Но докато говореше, красивата пеперуда размаха многоцветните си криле върху жълтия фон на старата хартия, оттласна се от страницата и излетя през прозореца.

— О! — успя да отрони министър-председателят в момента, в който преодоля буцата от изумление, която беше затъкнала гърлото му и се беше опитала да го задуши. — Това е магия.

Но още преди министър-председателят да заговори, кралят вече беше отгърнал следващата страница, на която имаше блестяща птица, красива и детайлно изрисувана до последното свое синьо перце. Под нея пишеше: „Синя райска птица“, и докато кралят разглеждаше запленено очарователната картинка, синята птица разпери криле върху жълтата страница, размаха ги и излетя от книгата.

Тогава министър-председателят грабна книгата от ръцете на краля, затвори празната страница, където малко преди това беше птицата, и я сложи върху един много висок рафт. А канцлерът нахока Лайънъл:

— Ти си палав, непослушен малък крал!

И той наистина му беше много ядосан.

— Нищо лошо не съм направил — оправда се Лайънъл.

Той мразеше да го хокат, както впрочем мразят и всички момчета — предпочиташе да го плеснат.

— Нищо лошо не си направил? — възмути се канцлерът. — Ах! Но как можеш да знаеш дали нещо няма да навреди? Това е въпросът. Как можеш да знаеш какво има на следващата страница? Може да е змия, червей, стоножка, революционер или нещо подобно.

— Съжалявам, че ви ядосах — извини се Лайънъл. — Елате, нека ви целуна и да бъдем приятели.

И така, той целуна министър-председателя и те започнаха една тиха и приятна игра на кръстчета и нули, докато канцлерът отиде да попълни счетоводните си книги.

Но когато Лайънъл си легна, не можа да заспи, защото постоянно си мислеше за книгата. И щом кръглата луна заблестя в пълния си блясък, той стана от леглото, промъкна се до библиотеката, покатери се до рафта и взе „Книга на зверовете“. Изнесе книгата на терасата, където лунната светлина беше толкова ярка, сякаш беше ден, и я отвори. Отгърна страниците, където под липсващите картинки пишеше „Пеперуда“ и „Синя райска птица“, и стигна до следващата страница. На нея имаше нещо червено, което беше седнало под една палма, а под него пишеше „Дракон“. Драконът не помръдна, а кралят бързо затвори книгата и се върна в леглото.

Но на следващия ден му се прииска отново да хвърли едно око на дракона, затова взе книгата и я занесе в градината, а когато махна закопчалките с рубини и тюркоази, тя се разтвори сама на картинката с надпис „Дракон“ под нея и слънцето огря страницата. Тогава изведнъж един огромен червен дракон излезе от книгата, разпери огромни алени криле, прелетя през градината и се насочи към далечните хълмове, а Лайънъл остана втренчен в празната страница. Тя изглеждаше твърде празна наистина без дракона, като изключим зелената палма и жълтата пустиня, както и малките червени петна, където четката беше излизала извън контурите на червения дракон, очертани с молив.

И тогава Лайънъл осъзна каква беля е направил. Беше получил титлата крал само преди двайсет и четири часа и вече беше пуснал на свобода червения дракон, който представляваше опасност за верните му поданици. А те бяха спестявали толкова дълго, за да му купят корона!

Лайънъл започна да плаче.

Канцлерът, министър-председателят и бавачката дотичаха, за да видят какво става. Когато видяха книгата, веднага разбраха какво се беше случило и канцлерът се развика:

— Ах, ти, непослушен малък крал! Сложи го да си легне, бавачке, и го накарай да осъзнае какво е направил.

— Може би, милорд, трябва първо да разберем какво точно е направил — предложи министър-председателят.

Тогава Лайънъл, потънал в сълзи, каза:

— Това е червеният дракон, той полетя към планината, аз толкова съжалявам и, о, умолявам ви, простете ми!

Но министър-председателят и канцлерът си имаха друга работа, с която да се занимават, вместо да прощават на Лайънъл. Те се втурнаха да се съветват с полицията, за да предприемат някакви действия. Всеки направи онова, което му беше по силите. Започна ха да заседават комитети, полицаи застанаха на стража в очакване на дракона, но той си стоеше горе в планината и нищо повече не можеше да се направи. Преданата бавачка междувременно не пренебрегна своя дълг. Тя направи повече от всеки друг, защото нашляпа краля и го наказа да си легне, без да му сервира чай, а когато се стъмни, не му даде свещ, за да чете.

— Ти си един непослушен малък крал и никой няма да те обича — каза му тя троснато.

На следващия ден драконът все още кротуваше, въпреки че по-поетично настроените поданици на Лайънъл твърдяха, че са видели как измежду зелените дървета заблестява червено зарево. Така че Лайънъл си сложи короната, седна на трона си и заяви, че иска да наложи няколко нови закона.

Мога съвсем категорично да заявя, че макар министър-председателят, канцлерът и бавачката да имаха доста лошо мнение за личната преценка на Лайънъл и дори можеха да го плеснат и да го накарат да си легне, в мига, в който седнеше на трона и сложеше короната на главата си, той ставаше непогрешим, което означава, че каквото и да кажеше, то беше правилно и той не можеше да направи грешка. Така че, когато той каза: „Трябва да се прокара закон, забраняващ на хората да отварят книги в училищата и където и да било другаде“, получи подкрепата на поне половината от своите поданици, а другата половина — възрастните — се престориха, че той е много прав.

Тогава той наложи закон, според който всеки трябваше винаги да получава достатъчно за ядене. И законът се хареса на всички, с изключение на онези, които вече имаха твърде много за ядене.

И когато още няколко много хубави нови закона бяха създадени и написани, той си отиде у дома, направи си къщички от кал и беше много щастлив. И каза на бавачката:

— Сега, когато прокарах толкова добри нови закони, хората ще ме заобичат.

Но бавачката му отговори:

— Пилците се броят наесен, дете мое. Още не знаеш какви поразии може да направи този дракон.

Следващият ден беше събота. Следобедът драконът изведнъж се спусна върху площада с цялата си отвратителна червенина и отнесе футболния отбор, реферите, вратата, топката, всичко.

Тогава хората естествено много се ядосаха и казаха:

— Спокойно можехме и да сме република. След като спестявахме през всичките тези години, за да му купим корона, и след всичко, което направихме!

Мъдрите хора поклатиха глави и предрекоха упадък на националната любов към спорта. И, разбира се, футболът изгуби популярността си известно време след събитието.

Лайънъл направи всичко възможно през седмицата да бъде добър крал и хората започнаха да му прощават за това, че пусна дракона от книгата.

— В крайна сметка — казваха те, — футболът е опасна игра и може би е разумно да не се насърчава.

Според общественото мнение футболистите бяха твърде груби и агресивни и вероятно до такава степен се бяха изпокарали с дракона, че той ги беше отнесъл на място, където се играе само с конец[1] и разни игри, които не те правят груб и агресивен.

Все пак парламентът се събра в събота следобед — подходящо време, защото повечето от депутатите бяха свободни и можеха да присъстват, за да обмислят как да се заемат с дракона. Но за нещастие драконът, който иначе беше заспал, се събуди, защото беше събота, и реши да се заеме с парламента. След действията му не остана нито един депутат, така че беше направен опит да се създаде нов парламент, но да бъдеш депутат, беше вече точно толкова непопулярно занимание, както да бъдеш футболист, и никой не се съгласи да бъде избран, така че страната трябваше да се лиши от парламента. Когато настъпи следващата събота, всички бяха малко нервни, но червеният дракон беше доста миролюбив през този ден и изяде само едно сиропиталище.

Лайънъл беше много, много нещастен. Той усещаше, че неговото непослушание беше причинило тази беда на парламента, сиропиталището и футболния отбор, и мислеше, че е негов дълг да опита да направи нещо. Въпросът беше какво?

Синята птица, която беше излетяла от книгата, пееше много сладкогласно в градината с рози на двореца, а пеперудата беше много опитомена и кацаше на рамото на краля, когато се разхождаше между високите лилии, така че Лайънъл осъзна, че не всички същества в „Книга на зверовете“ бяха зли като дракона, и си мислеше: „Какво би станало, ако освободя от книгата друг звяр, който може да се пребори с дракона?“.

И така, той изнесе „Книга на зверовете“ в градината с рози и разгърна съвсем мъничко следващата страница след тази, на която беше картинката с дракона, за да види какво е написано на нея. Той можа да види само „кора“, но почувства, че средата на страницата се издува от съществото, което се опитваше да изскочи, затова сложи книгата на една пейка, седна с всичка сила върху нея и така успя да я затвори. Тогава затегна закопчалките с рубини и тюркоази и изпрати един слуга да повика канцлера, който беше болен миналата събота и благодарение на това не беше изяден заедно с останалите членове на парламента. Когато канцлерът дойде, кралят го попита:

— Кое животно завършва на „кора“?

Канцлерът отговори:

— Мантикората естествено.

— Какво представлява мантикората? — попита кралят.

— Тя е заклет враг на драконите — отговори канцлерът. — Пие кръвта им. Тя е жълта, с тяло на лъвица и лице на жена. Много ми се иска да бяхме имали няколко мантикори в тоя момент. Но последната умря преди сто години — какъв лош късмет!

Тогава кралят се втурна и отвори книгата на страницата, където пишеше „кора“, и видя картинката с мантикора — цялата жълта, с тяло на лъвица и лице на жена, точно както я беше описал канцлерът. А под рисунката пишеше „Мантикора“.

След няколко минути мантикората се измъкна сънливо от книгата, разтърка очи с лапи и започна жално да мяука. Изглеждаше много глупава и когато Лайънъл я побутна и й каза: „Върви да се биеш с дракона!“, тя подви опашка между лапите си и просто побягна. Скри се зад кметството и през нощта, когато хората спяха, обикаляше наоколо и изяждаше всички котки, които срещаше по пътя си. След това мяучеше още по-сърцераздирателно. А в събота сутрин, когато хората изпитваха известна плахост да излязат навън, защото драконът нямаше определен час за посещение, мантикората се разхождаше нагоре-надолу из улиците и изпиваше цялото мляко, оставено в кутии пред вратите за консуматорите на чай, след което изяждаше и кутиите.

И когато привърши и последното мляко на стойност от половин пени, което е съвсем незначителна мярка, защото нервите на млекаря бяха доста изопнати, червеният дракон се появи на улицата и започна да търси мантикората. Когато го видя, тя хукна да бяга, защото не беше от типа мантикори, които се бият с дракони, и като не видя друга отворена врата, клетото преследвано същество потърси убежище в Централна поща. Там драконът я намери, докато се опитваше да се скрие сред сутрешните пощенски пратки. Драконът веднага нападна мантикората, а пощенските пратки не бяха никакво прикритие. Мяученето й се разнесе из целия град. Изглежда, от всички котета, които беше погълнала, и от цялото мляко, което беше изпила, мяукането й беше доста укрепнало. След това настъпи тъжна тишина и хората, чиито прозорци гледаха в същата посока, видяха как драконът слиза по стълбите на Централна поща, плюейки огън и дим, снопчета от козината на мантикората и парченца от регистрираните писма. Положението беше станало много сериозно. Колкото и да беше нараснала популярността на краля през седмицата, драконът беше сигурен, че може да направи нещо в събота, което да разстрои лоялността на поданиците.

Драконът беше направо непоносим цялата събота, с изключение на часа по обед, когато се излегна под едно дърво да си почине, иначе щеше да се подпали от жежките слънчеви лъчи. Както знаете, драконите са много горещи.

В крайна сметка, една събота драконът се намърда в кралската детска стая и отмъкна домашния любимец на краля — дървеното конче. Кралят плака неутешимо шест дни без прекъсване, а на седмия беше толкова изтощен, че трябваше да спре. Той чу песента на синята птица, която пееше сред розите, видя как пеперудата прелита между лилиите и каза:

— Бавачке, избърши ми лицето, моля те. Няма повече да плача.

Бавачката му избърса лицето и му каза да не бъде малък глупав крал.

— Плачът не е донесъл на никого нищо добро — обясни му тя.

— Не знам — рече малкият крал, — но изглежда, след като плаках цяла седмица, сега виждам по-добре и чувам по-добре. Сега, скъпа бавачке, знам, че съм прав, затова ме целуни, в случай че не се върна. Трябва да се опитам да разбера дали мога да спася хората.

— Щом трябва, значи трябва — каза бавачката, — но гледай да не си раздереш дрехите и да си намокриш краката.

И така, кралят тръгна да спасява поданиците си.

Синята птица пееше по-сладко от всякога, а пеперудата блестеше още по-ярко, когато Лайънъл изнесе още веднъж „Книга за зверовете“ в градината с рози и я отвори — много бързо, за да не се уплаши и да не промени мнението си. Книгата се разтвори широко почти в средата, а най-отдолу на страницата пишеше „Хипогриф“ и преди Лайънъл да има време да види какво има на картинката, се чуха шум от огромни криле, тропот на копита, нежно, сладко, приятелско цвилене и от книгата излезе красив бял кон с дълга, предълга бяла грива и дълга, предълга бяла опашка. Той имаше огромни криле като на лебед и най-нежния мил поглед на света, и застана сред розите.

Хипогрифът потърка своя мек като коприна, млечнобял нос в рамото на краля и кралят си помисли: „Що се отнася до крилете, ти си като моя беден, любим, изгубен дървен кон“. А песента на синята птица беше много звънлива и сладкогласна. Тогава изведнъж кралят видя как през небето бавно преминава огромната зла сянка на червения дракон. И той веднага разбра какво трябва да направи. Грабна „Книгата за зверовете“ и се метна на гърба на милия красив хипогриф. Като се наклони напред, той прошепна в островърхото бяло ухо:

— Полети, скъпи хипогриф, полети възможно най-бързо към Каменистата пустош.

Когато ги видя, че се устремяват, драконът се обърна и ги последва, огромните му криле заплющяха като облаци при залез, а широките криле на хипогрифа бяха снежнобели като облаци при появата на луната на звездното небе.

Когато хората в града видяха как драконът се втурна след хипогрифа и краля, те всички наизлязоха от къщите си да гледат, а когато хипогрифът и кралят изчезнаха, допуснаха, че се е случило най-лошото и започнаха да обмислят какви дрехи да облекат за дворцовия траур.

Но драконът не можа да хване хипогрифа. Червените криле бяха по-големи от белите, но не бяха толкова силни и белокрилият кон летеше все по-далече и по-далече, а драконът го следваше, докато хипогрифът стигна до средата на Каменистата пустош.

Каменистата пустош приличаше на морски бряг, върху който няма пясък, а само кръгли, подвижни камъчета, и където няма трева и дървета на стотици километри наоколо.

Лайънъл скочи от белия кон точно в средата на Каменистата пустош, бързо откопча „Книга за зверовете“ и я остави отворена на земята. Тогава той се втурна обратно към коня, а камъчетата се разпиляха от бързите му стъпки. Тъкмо беше успял да се метне на гърба на коня, когато пристигна драконът. Той летеше много бавно и се оглеждаше навсякъде за дърво, защото точно в дванайсет часа по обед слънцето блестеше като златна монета в синьото небе, а на стотици километри наоколо не се мяркаше нито едно дърво.

Белокрилият кон кръжеше и кръжеше около дракона, докато той се гърчеше върху сухите камъчета. Ставаше му много горещо, дори от някои части на тялото му започна да излиза пушек. Знаеше, че всяка следваща минута може да се подпали, освен ако не се скрие под някое дърво. Пресегна се с червените си нокти към краля и хипогрифа, но беше твърде слаб, за да ги достигне, а и между другото, не смееше да се напряга твърде много от страх да не се сгорещи още повече. Точно тогава видя „Книга за зверовете“, която лежеше върху камъчетата, отворена на страницата с думичката „Дракон“, изписана най-отдолу. Той погледна страницата и се поколеба, отново я погледна и след един последен яростен гърч се спусна обратно в картинката и седна под палмата, а страницата леко се опърли, когато той влезе в нея.

В мига, в който Лайънъл видя, че драконът наистина се беше върнал в картинката и беше седнал под палмата просто защото беше единственото дърво наоколо, скочи от коня и затвори книгата със замах.

— Ура! — извика той. — Вече наистина успяхме.

Стисна книгата много здраво и я закопча с рубинените и тюркоазните закопчалки.

— О, мой безценни хипогрифе! — възкликна той. — Ти си най-смелият, най-любимият, най-красивият…

— Тихо — прошепна хипогрифът скромно. — Не виждаш ли, че не сме сами?

И наистина около тях на Каменистата пустош се беше събрала доста голяма тълпа — министър-председателят, парламентът и футболният отбор, сиропиталището и мантикората, дървеното конче и разбира се, всички, които бяха изядени от дракона. Просто се оказа, че беше невъзможно да ги вземе със себе си в книгата — мястото беше тясно дори само за един дракон — така че той трябваше да ги остави отвън.

Всички те се добраха някак до вкъщи и заживяха щастливо.

Когато кралят попита мантикората къде би искала да живее, тя го помоли да й разреши да се върне обратно в книгата.

— Общественият живот не ме интересува — призна тя.

Естествено, тя знаеше пътя си обратно, така че нямаше опасност книгата да бъде отворена на погрешна страница и драконът отново да излезе навън. И така, мантикората влезе в картинката и оттогава не е излизала оттам. Затова никога не виждате мантикора през живота си, освен в книжки с картинки. И естествено, мантикората остави всички котки отвън, защото в книгата нямаше място за тях, както и за кутиите с мляко.

Тогава дървеното конче помоли да му бъде разрешено да си тръгне и да заживее в книгата на страницата на хипогрифа.

— Бих искал да живея на място, където драконите не могат да ме атакуват.

И така, красивият белокрил хипогриф му показа пътя към страницата и то остана на нея, докато кралят го извади оттам, за да могат неговите прапрапрапраправнуци да си играят с него.

Колкото до хипогрифа, той прие предложението на краля да заеме позицията на собственото му дървено конче — длъжност, която беше останала вакантна след оттеглянето му. А синята птица и пеперудата пеят и летят сред лилиите и розите в градината на двореца до ден-днешен.

[1] Играта с конец, прекаран между пръстите на двете ръце, при която се правят различни фигури. — Б.‍пр.‍ ↑

II. Чичо Джеймс или Лилавият странник

Принцесата и синът на градинаря си играеха в задния двор.

— Какво ще правиш, когато пораснеш, принцесо? — попита момчето на градинаря.

— Бих искала да се омъжа за теб, Том — отговори принцесата. — Нали няма да имаш нищо против?

— Не — отговори синът на градинаря. — Няма да имам нищо против. Ще се оженя за теб, щом искаш — ако имам време.

Синът на градинаря каза така, защото възнамеряваше, щом порасне, да стане генерал и поет, и министър-председател, и адмирал, и строителен инженер. Между другото, той се представяше блестящо по всички предмети, а в часовете по география беше най-добър от всички.

Колкото до принцесата, Мери-Ан, тя беше много добро малко момиче и всички я обичаха. Тя винаги беше мила и любезна, дори към чичо си Джеймс и към други хора, които не харесваше особено, и въпреки че не беше много умна за една принцеса, винаги се опитваше да си научи уроците. Макар и да знаеш отлично, че ако не можеш да си научиш уроците, можеш поне да се опиташ да ги научиш, и понякога откриваш, че по стечението на някакво щастливо обстоятелство те наистина се оказват научени. Освен това принцесата имаше наистина добро сърце. Тя винаги беше мила към своите домашни любимци. Никога не пляскаше хипопотама, когато той чупеше куклите й или правеше игриви подскоци, и никога не забравяше да нахрани носорозите си в тяхната малка клетка в задния двор. Слонът й беше много предан и понякога Мери-Ан ужасно ядосваше бавачката, като вмъкваше тайно любимото малко същество в леглото си и го оставяше да спи блажено, преметнало дългия си хобот върху гърлото й, а малката му красива главица лежеше сгушена до дясното й кралско ухо.

В случаите, когато принцесата беше послушна през цялата седмица — защото като всички реални, жизнени и възпитани деца тя понякога беше непослушна — бавачката й позволяваше да покани малките си приятели в сряда рано сутринта, за да прекарат в двореца целия ден, защото в тази страна краят на седмицата се пада в сряда. И тогава в следобедните часове, когато всички малки херцози и херцогини, маркизи и графини бяха привършили оризовия си пудинг и бяха измили ръцете и лицата си след приключението с пудинга, бавачката казваше:

— А сега, скъпи мои, какво бихте искали да правите този следобед? — сякаш не знаеше какво ще последва.

А отговорът винаги беше един и същ:

— О, нека да отидем в зоологическата градина и да пояздим морското свинче и да нахраним зайците, и да послушаме как спи съселът.

И така, те сваляха престилките си и всички се отправяха към зоологическата градина, където двайсетина от тях можеха да яздят едновременно морското свинче и където дори най-малките можеха да хранят огромните зайци, ако някой възрастен беше достатъчно любезен да ги вдигне до височината на заека.

А такъв възрастен винаги се намираше, защото в Ротундия всички бяха любезни, с изключение на един.

След като сте прочели дотук, значи вече знаете, че кралство Ротундия е много забележително място, а ако сте внимателно дете — каквото вероятно сте — няма да е необходимо да ви казвам какво беше най-забележителното в него. Но в случай че не сте внимателно дете — а това все пак е възможно — ще ви кажа веднага, че най-забележителното нещо беше, че всички животни бяха с неправилни размери! А ето как се случи това.

В стари, стари, много стари времена, когато нашият свят се е състоял просто от земя, въздух, огън и вода, смесени как да е като в тестото за пудинг, и цялото това нещо се въртяло около оста си като лудо и се опитвало да постави всяко едно парче на подходящото за него място, един объл къс земя се отделил и се завъртял сред водата, която тъкмо се опитвала да се разлее в гладка повърхност и да образува настоящото море. И когато огромното обло парче земя започнало да кръжи наоколо с бясна скорост, то се сблъскало с дълъг къс твърда скала, която се била откъснала от друга част на сместа за пудинг, а скалата била толкова твърда и се движела толкова бързо, че пробила с върха си облото парче земя и краят й излязъл от другата му страна, така че двете заедно заприличали досущ на един огромен, ама наистина огромен пумпал.

Опасявам се, че това е много скучно, но вие знаете, че географията никога не е достатъчно забавна, и в крайна сметка трябва да ви дам малко информация, дори в една приказка — като лекарството на прах в конфитюра, за да можете да го преглътнете без мръщене.

И тъй, когато заостреното парче скала се врязало в облото парче земя, ударът бил толкова мощен, че новополученият пумпал започнал да кръжи във въздуха — който тъкмо започнал да си намира подходящото място като всички останали неща — обаче, по случайност, пумпалът забравил в каква посока трябва да се върти и се завъртял в обратната посока. Тогава центърът на гравитацията — огромен великан, който управлява цялата дейност — се събудил в центъра на Земята и започнал да мърмори.

— Побързай — казал той, — приземи се и застани на едно място, ако обичаш.

И така, облото парче земя, пронизано от островърхата скала, паднало в морето и върхът на скалата се забил в дупка в каменистото морско дъно, завъртяло се седем пъти около оста си в погрешната посока и полегнало на дъното. И това обло парче земя се превърнало след милиони години в кралството Ротундия.

Това е краят на урока по география. А сега малко естествена история, така че да не чувстваме, че си губим времето. Естествено, вследствие на това, че островът се е въртял в погрешната посока, когато на острова се появили животни, те започнали да растат със сбъркани размери. Както вече разбрахте, морското свинче било голямо колкото нашите слонове, а слоновете — малки сладки домашни любимци — били с размера на глупавите, малки черно-кафяви кутрета, които дамите понякога носят в маншона си. Зайците били с големината на нашите носорози и навсякъде в незастроените части на острова правели дупки, големи, колкото железопътни тунели. Съселът естествено бил най-големият от всички същества. Не мога да ви кажа колко е бил голям. Дори и да си представите слон, това няма да ви помогне изобщо. За щастие, имало само един съсел, а той постоянно спял. Иначе едва ли ротундците щяха да го изтърпят. Те му бяха построили къща, а това спестяваше разходите за духов оркестър, защото очевидно никой духов оркестър нямаше да бъде чуван, когато съселът говореше насън.

Мъжете, жените и децата на този чудесен остров си били съвсем нормални по размер, защото техните предци били дошли по тези места заедно със завоевателите дълго след като островът се установил и животните се населили по него.

Сега урокът по естествена история приключва и ако сте били внимателни, вече знаете повече за Ротундия от когото и да било на острова, с изключение на трима души — лордът главен учител, чичото на принцесата, който бил магьосник и знаел всичко, без да се налага да го учи, и Том, синът на градинаря.

Том бил научил в училище повече от всеки друг, защото мечтаел да получи награда. Наградата, връчвана от лорд главния учител, била История на Ротундия, красиво подвързана, с кралския герб на задната корица. Но след деня, в който принцесата му каза, че иска да се ожени за него, Том размисли и реши, че най-добрата награда на света за него ще бъде самата принцеса, и това беше наградата, която Том възнамеряваше да получи, а когато сте син на градинар и сте решили да се ожените за принцеса, ще откриете, че колкото повече учите в училище, толкова по-добре.

Принцесата винаги си играеше с Том в дните, когато малките херцози, херцогини и маркизи не идваха да пият чай с нея. Когато той й каза, че е почти сигурен, че ще получи първата награда, тя плесна с ръце и каза:

— Скъпи Том, скъпи ми добричък и умничък Том, ти заслужаваш всички награди. Ще ти подаря моя любим слон, а ти ще можеш да го задържиш, докато се оженим.

Слонът домашен любимец се казваше Фидо и синът на градинаря го взе, сложи го в джоба на палтото си и го отнесе. Това беше най-сладкото малко слонче, което сте виждали някога — беше дълго около петнайсет сантиметра. Но то беше много мъдро — едва ли щеше да бъде по-мъдро, ако беше дълго около километър. Слончето се настани удобно в джоба на Том и когато той сложи ръката си вътре, Фидо уви малкото си хоботче около пръстите му с нежно доверие, а това накара момчето да изпита топло чувство към своя малък приятел.

Заради слончето и вниманието на принцесата, а и заради очакването на следващия ден да получи красиво подвързаната История на Ротундия, с кралския герб на корицата, Том почти не мигна. А между другото, кучето лаеше толкова ужасно! В Ротундия имаше само едно куче — кралството не можеше да си позволи повече от едно. То беше мексиканско декоративно кученце, което в повечето части на света не е по-дълго от осемнайсет сантиметра от крайчето на прекрасното си носле до връхчето на очарователната си опашчица, но в Ротундия беше по-голямо от всичко, което сте в състояние да си представите. А когато лаеше, лаят му беше толкова могъщ, че изпълваше цялата нощ и не оставяше и милиметър пространство за сън или сънища, или за любезен разговор, или за каквото и да било. То никога не лаеше по повод на неща, които се случваха на острова — имаше твърде широки възгледи, за да го прави — но когато корабите се объркваха в тъмното и се натъкваха на скалите в края на острова, то излайваше един-два пъти просто за да ги предупреди, че не трябва да правят, каквото им скимне.

Но точно в тази нощ кучето лаеше ли лаеше и принцесата каза:

— О, мили мой, предпочитам да не лаеш. Толкова ми се спи!

А Том си каза: „Чудя се какво ли става. Веднага щом съмне, ще отида да проверя“.

Затова, когато на зазоряване небето порозовя, Том стана и излезе. През цялото време мексиканското куче лаеше така, че къщите потреперваха, а керемидите на покрива на двореца започваха да тракат като шишета с мляко в каруца, теглена от игрив кон.

„Ще отида до стълба“, помисли си Том, докато пресичаше града. Стълбът естествено беше парчето скала, което се беше врязало в Ротундия преди милиони години и я беше накарало да се завърти около оста си в погрешната посока. Намираше се съвсем в средата на острова и се извисяваше толкова нависоко, че застанеш ли на върха му, да можеш да виждаш много по-далеч, отколкото, ако не застанеш.

Докато Том излизаше от града и пресичаше дюните, той си помисли колко красива гледка представляваха в блестящото свежо утро зайците, които подскачаха с малките си край отворите на дупките си. Той не се приближи много до тях естествено, защото когато заек с такива размери си играе, той невинаги наблюдава къде отива и можеше да смаже Том с крака си и щеше много да съжалява след това. А Том беше мило момче и нямаше желание да натъжи дори един заек. Щипалките в нашата страна често се махат от пътя, когато смятат, че някой може да ги стъпче. Те също имат добри сърца и не биха искали да съжалявате, след като сте ги стъпкали.

И така, Том продължи нататък, като гледаше зайците и наблюдаваше как утринната светлина става все по-червена и златиста. А мексиканското куче лаеше през цялото време, докато задрънчаха църковните камбани, а коминът на консервната фабрика отново потрепери.

Но когато Том стигна до стълба, разбра, че няма да се наложи да се изкатери до върха му, за да разбере защо лае кучето.

Защото там, до стълба, лежеше много голям лилав дракон. Крилете му бяха като стари лилави чадъри, върху които дълго време се е изливал дъжд, главата му беше много голяма и плешива като шапката на лилава гъба, а опашката му, която също беше лилава, беше много, много дълга, тънка и здрава и наподобяваше камшика на файтонджия.

Драконът ближеше едното от подобните си на чадър крила, а от време на време простенваше и облягаше глава назад върху скалния стълб, сякаш беше почувствал слабост. Том веднага разбра какво се беше случило. Вероятно ято лилави дракони беше прелетяло над острова през нощта и този клет дракон се беше ударил в стълба и си беше счупил крилото.

Всички в Ротундия бяха мили един към друг и Том не се страхуваше от дракона, въпреки че не беше разговарял с дракон до момента. Той често ги беше наблюдавал да летят над морето, но не беше очаквал да се запознае с един от тях лично.

Така че сега той каза:

— Опасявам се, че не се чувстваш много добре.

Драконът поклати голямата си лилава глава. Той не можеше да говори, но като всички животни можеше да разбира достатъчно при добро желание.

— Искаш ли да ти донеса нещо за ядене? — попита Том любезно.

Драконът отвори лилавите си очи с въпросителна усмивка.

— Какво ще кажеш за една-две кифлички? — попита Том лукаво. — Има чудесно кифлено дърво съвсем наблизо.

Драконът отвори голямата си лилава уста и облиза лилавите си устни, затова Том се затича до кифленото дърво, разклати го и се върна с шепа кифлички със стафиди, а на връщане откъсна и няколко кифлички с мед, които растяха по ниските храсти около стълба.

Както вероятно сте се досетили, друга последица от факта, че островът се беше завъртял в погрешната посока, беше, че онези неща, които ние приготвяме, като кифлички, кексове и сладкиши от маслено тесто, растяха по дърветата и храстите, докато в Ротундия хората замесват карфиол, зеле, моркови, ябълки и лук точно както нашите готвачи приготвят пудинг и тригуни.

Том подаде всички кифлички на дракона и му каза:

— Заповядай, опитай да хапнеш. Скоро ще се почувстваш по-добре.

Драконът изяде кифличките, кимна доста неграциозно и отново започна да си ближе крилото. Така че Том го остави и се върна в града, за да занесе новината, и всички бяха толкова развълнувани, че истински жив дракон е дошъл на острова — нещо, което никога не се беше случвало — че наизлязоха, за да го разгледат, вместо да отидат на връчването на наградите, така че лорд главният учител тръгна с множеството. Той носеше наградата на Том, История на Ротундия, в джоба си — книгата, подвързана с телешка кожа, с кралския герб на гърба — но я изпусна и драконът я излапа, така че Том никога не си получи наградата. Но драконът, след като я погълна, никак не я хареса.

— Може би така е най-добре — каза Том. — Може би аз също нямаше да харесам наградата, ако я бях получил.

Така се случи, че беше сряда, и когато приятелите на принцесата бяха попитани какво биха искали да правят, малките херцози, херцогини, маркизи, графове и графини казаха:

— Нека да отидем да видим дракона.

Но малките херцози, херцогини, маркизи, графове и графини казаха и че се страхуват.

Тогава принцеса Мери-Ан заговори царствено и заяви:

— Не бъдете глупави, защото само в приказките, в историята на Англия и неща от този сорт хората са нелюбезни и искат да се наранят един друг. В Ротундия всички са мили и никой няма от какво да се страхува, освен ако е непослушен, а тогава знаем, че това е за наше добро. Така че нека да отидем да видим дракона. Можем да му занесем бонбони „лукчета“.

И те отидоха при дракона. Всички деца с титли започнаха едно след друго да хранят дракона с „лукчета“, а той изглеждаше доволен и поласкан и размахваше лилавата си опашка радостно, но само дотолкова, доколкото му позволяваха обстоятелствата, защото опашката му наистина беше много дълга. Но когато дойде ред на принцесата да даде бонбон на дракона, той се усмихна с много широка усмивка, размаха опашка до последния милиметър на нейната голяма дължина, сякаш искаше да каже: „О, добра, мила, красива, малка принцесо“. Но дълбоко в злото си сърце той казваше: „О, добра, мила, дебела, красива, малка принцесо, бих искал да изям теб вместо тези глупави бонбони“. Но естествено никой не го чу, освен чичото на принцесата, а той беше магьосник и имаше навик да подслушва зад вратите. Това беше част от занаята му.

Сигурно си спомняте, че ви бях споменала, че в Ротундия има един зъл човек, и повече не мога да крия от вас, че този завършен злосторник беше Джеймс, чичото на принцесата. Магьосниците винаги са лоши, както знаете от книжките с приказки, а и някои чичовци са лоши, както можете да видите от приказката „Деца в гората“[1] или „Трагедия в Норфолк“, а поне един Джеймс[2] наистина е лош, както пише в учебниците по английска история. А когато някой е магьосник, а освен това е и чичо, пък и името му е Джеймс, не можете да очаквате нищо добро от него. Той е трикратно завършен злосторник и ще свърши зле.

Чичото Джеймс много отдавна искал да се отърве от принцесата и да получи кралството. Той не харесвал много неща (кралството било единственото, което харесвал), но не виждал много ясно бъдещето си, защото всички в Ротундия били много любезни и мили и злите магии били безсилни, а вместо това се стичали върху гърбовете на безупречните островитяни като вода върху гърба на патица. В този момент обаче чичо Джеймс си помислил, че това може да е неговият шанс, защото разбрал, че в момента на острова има две зли същества, които могат да се подкрепят едно друго — той самият и драконът. Не казал нищо, но те двамата с дракона си разменили многозначителни погледи и всички се запътили към къщи, за да пият чай. Никой друг не видял многозначителните погледи, освен Том.

Том си отишъл вкъщи и разказал всичко на слончето. Интелигентното малко същество го изслушало внимателно и се изкатерило от коляното на Том на масата, върху която бил поставен календар с орнаменти, който принцесата била дала на Том като коледен подарък. С малкото си хоботче слончето посочило една дата — петнайсети август, рожденият ден на принцесата, и погледнало разтревожено своя господар.

— Какво ще има тогава, Фидо? — попитал Том, а прозорливото животно повторило жеста си.

Тогава Том разбрал.

— О, искаш да кажеш, че ще се случи нещо на рождения й ден?

— Добре, аз ще бъда нащрек.

И удържа обещанието си.

Първоначално жителите на Ротундия бяха много доволни, че си имаха дракон, който живееше до стълба и се хранеше с кифлички от дърветата, но накрая той започна да се скита. Пропълзяваше в дупките, издълбани от огромните зайци, а екскурзиантите, които се разхождаха край дюните, виждаха дългата му, здрава, подобна на камшик, опашка, как се извива и изчезва в някоя дупка, и преди да можеха да изрекат: „Я го виж!“, грозната му лилава глава вече щръкваше от друга заешка дупка — най-често някъде зад гърба им, или се изсмиваше тихичко в ушите им. А смехът на дракона не беше много весел. Първоначално тази игра на криеница забавляваше хората, но постепенно започна да ги изнервя (ако не знаете какво означава това, попитайте майка си следващия път, когато играете на „сляпа баба“, когато тя се оплаква от главоболие). Тогава драконът придоби навика да пляска с опашка, както хората удрят с камшик, и това също започна да ги дразни. Изведнъж разни дреболии започнаха да изчезват. А вие знаете колко неприятно е това, дори в едно училище, а в кралство естествено е дори по-лошо. Първоначално нещата, които изчезваха, не бяха нищо особено — няколко малки слончета, един-два хипопотама, няколко жирафа и разни други подобни. Не беше кой знае какво, както казах, но накара хората да се чувстват неудобно. Един ден любимият заек на принцесата на име Фредерик изчезна мистериозно и тогава настъпи ужасното утро, когато изчезна мексиканското куче. То не спираше да лае, откакто на острова беше дошъл драконът, и хората бяха свикнали с този шум. Така че когато неговият лай изведнъж престана, това разбуди всички и те наизлязоха, за да видят какво се е случило. Кучето беше изчезнало!

Изпратиха едно момче да събуди армията, за да тръгне да го търси. Но армията също беше изчезнала! В този момент хората започнаха да се страхуват. Тогава чичо Джеймс излезе на балкона на двореца и произнесе реч пред насъбралото се множество. Той заяви:

— Приятели, скъпи съграждани, не мога да скрия от себе си или от вас, че този лилав дракон е беден изгнаник, безпомощен чужденец, дошъл сред нас, а между другото, той е цяло драконище.

Хората си спомниха за опашката на дракона и закимаха:

— Да, така е.

Чичо Джеймс продължи:

— Нещо се е случило на този благороден и беззащитен член на нашето общество. Не знаем какво се е случило.

Всички си спомниха за заека на име Фредерик и изпъшкаха.

— Защитниците на нашата страна бяха погълнати — заяви чичо Джеймс.

Всички си помислиха за клетата армия.

— Само едно нещо може да се направи в случая — чичо Джеймс се приближаваше към целта си. — Ще си простим ли, ако пренебрегвайки една проста предпазна мярка, изгубим още зайци или дори, вероятно, нашата флота, полиция и пожарна команда? Защото, нека ви предупредя — лилавият дракон няма да прояви уважение към нищо, колкото и да е свещено за нас.

Всички си помислиха за себе си и попитаха:

— Каква е простата предпазна мярка?

Тогава чичо Джеймс рече:

— Утре е рожденият ден на дракона. Той е свикнал на този ден да получава подарък. Ако получи хубав подарък, ще се разбърза да си го отнесе и да го покаже на приятелите си, ще отлети и никога няма да се завърне.

Тълпата го аплодира бурно, а принцесата изръкопляска от нейния балкон.

— Подаръкът, който драконът очаква — продължи чичо Джеймс въодушевено, — е доста скъп. Но когато ние даряваме, не трябва да го правим с лоши мисли, особено спрямо гостите си. Онова, което драконът иска, е принцеса. Ние имаме само една, вярно е, но в такъв момент едва ли трябва да проявяваме скъперничество. Един подарък няма стойност, когато не струва нищо на дарителя. Готовността ви да дарите принцесата си ще покаже колко сте щедри.

Тълпата започна да плаче, защото хората обичаха тяхната принцеса, въпреки че ясно осъзнаваха, че основният им дълг беше да проявят щедрост и да дадат на бедния дракон онова, което искаше.

Принцесата зарида, защото не желаеше да бъде подарък за рождения ден на когото и да било, особено на един лилав дракон. Том също зарида, защото беше толкова ядосан.

Той си отиде направо вкъщи и разказа какво се е случило, на малкото слонче, а слончето така го разтуши, че те двамата се заиграха с един пумпал, който слончето въртеше с хоботчето си.

Рано сутринта Том отиде в двореца. Той огледа дюните — наоколо почти не се виждаха играещи зайци, тогава накъса няколко бели рози и започна да ги хвърля към прозореца на принцесата, докато тя се разбуди и се показа.

— Качи се и ме целуни — каза му тя.

И така, Том се покатери по розовия храст до прозореца, целуна принцесата и произнесе тържествено:

— Честит рожден ден! Да си щастлива дълги години!

Мери-Ан започна да плаче и промълви:

— О, Том, как може да ми казваш такова нещо? Когато знаеш чудесно, че…

— О, не се тревожи — прекъсна я Том. — Мери-Ан, моя скъпоценна принцесо, какво смяташ, че ще правя, докато драконът си получава подаръка за рождения ден? Не плачи, моя малка Мери-Ан! Фидо и аз уредихме всичко. Ти просто трябва да правиш онова, което ти кажа.

— Това ли е всичко? — попита принцесата. — О, това е лесно, често съм го правила!

Тогава Том й каза какво трябва да направи. А тя го целуваше отново и отново.

— О, скъпи ми, умни Том! — възкликна тя. — Колко съм щастлива, че ти дадох Фидо. Вие двамата ще ме спасите. Вие, скъпи мои!

На следващото утро чичо Джеймс си сложи най-доброто палто и шапка, и елека със златни змии — той беше магьосник и обожаваше крещящите елеци — и повика файтон, за да изведе принцесата.

— Ела, малък подарък за рожден ден! — повика я той нежно. — Драконът ще бъде толкова доволен. Радвам се, че не плачеш. Знаеш ли, мое дете, ние не можем от най-ранна възраст да се научим да мислим по-скоро за щастието на другите, отколкото за нашето собствено. Не бих искал моята скъпа малка племенница да бъде егоистка и да отрича правото на радост и удоволствие на един клет болен дракон, който е далеч от дома и приятелите си.

Принцесата обеща да се опита да не бъде егоистка.

Файтонът се приближи до стълба, а там беше драконът, грозната му лилава глава блестеше на слънцето, а грозната му лилава уста беше полуотворена.

Чичо Джеймс рече:

— Добро утро, сър. Донесохме ви малък подарък за рождения ден. Не искаме да оставим такава годишнина без подходящо свидетелство за уважение, особено към някого, който е чужденец сред нас. Възможностите ни са скромни, но сърцата ни са широки. Имаме само една принцеса, но я даваме щедро. Нали така, мое дете?

Принцесата отговори, че предполага, че е така, а драконът дойде малко по-близо до нея. Изведнъж се чу глас:

— Бягай! — И се появи Том, който беше довел морското свинче и двойка зайци. — Просто за да бъде честно! — каза Том.

Чичо Джеймс побесня.

— Как си позволяваш, господинчо — развика се той, — да се намесваш в държавните работи с твоите обикновени зайци и други подобни? Махай се, непослушно малко момче, и отивай да си играеш с тях някъде другаде.

Но докато говореше, зайците го обградиха от двете страни, а огромните им тела се извисиха над него като кули и го притиснаха така, че той потъна в дебелата им козина и почти се задуши.

Междувременно принцесата беше избягала до другия край на стълба и надникна зад него, за да разбере какво се случва. Тълпата беше последвала файтона извън града и сега хората наблюдаваха сцената с „държавните работи“ и започнаха да крещят:

— Честна игра, честна игра! Не можем да си върнем думите назад. Да дадем нещо и да си го вземем? Това никога не се прави. Нека клетият чужденец, дракон изгнаник, да си получи подаръка за рождения ден.

И те се опитаха да се нахвърлят на Том, но морското свинче застана между тях и момчето.

Да — извика Том, — честната игра е истинско съкровище. А вашият безпомощен изгнаник ще си получи принцесата, ако може да я хване. Хайде, Мери-Ан!

Мери-Ан погледна иззад огромния стълб и извика на дракона:

— Бау! Не можеш да ме стигнеш!

И тя се втурна да бяга толкова бързо, колкото й държаха краката, а драконът хукна след нея. Когато измина около 800 метра, тя спря, обиколи едно дърво и след това се затича обратно към стълба и около него, а драконът я следваше. Работата беше в това, че драконът беше толкова дълъг, та не можеше да се обръща така бързо като нея. И така, принцесата все тичаше около стълба. Първия път го заобиколи отдалеч, а всеки следващ път го обикаляше все по-близо. Драконът я следваше през цялото време, но той беше толкова зает с това да я стигне, че изобщо не забеляза как Том беше завързал крайчето на неговата дълга, здрава, подобна на камшик, опашка към скалата, така че колкото повече драконът тичаше в кръг, толкова повече намотаваше опашката си около стълба. Движението му наподобяваше много въртенето на дървен пумпал с връв, като стълбът играеше ролята на дървената част, а опашката на дракона беше връвта. Магьосникът пък беше заклещен между зайците и не можеше да види нищо, освен тъмнина, и да стори нищо, освен да се задушава в пухкавата козина.

Когато драконът се беше овързал около стълба дотолкова, че да не може повече да се движи, и то така здраво като памучна нишка върху макара, принцесата се закова на място и макар почти да беше останала без дъх, успя да каже победоносно:

— Е, кой е победителят сега?

Това така ядоса дракона, че той напрегна цялата си сила, разпери огромните си лилави крила и се опита да полети към нея. Естествено той дръпна много силно опашката си, толкова силно, че тя едва не се изтръгна, а от усилието стълбът също едва не се изтръгна, от мощното дърпане островът се завъртя около стълба и само след минута опашката беше освободена, а островът се въртеше точно като пумпал. Той се въртеше толкова бързо, че всички паднаха по корем и се притиснаха о земята, защото усещаха, че нещо ще се случи. Всички, с изключение на магьосника, който не усещаше нищо, освен козина и ярост.

И нещо наистина се случи. Драконът беше завъртял кралство Ротундия в посоката, в която то е трябвало да се завърти при създаването на света, и докато островът се въртеше, животните започнаха да променят размерите си. Морското свинче се смали, а слоновете се уголемиха. Мъжете, жените и децата също щяха да си променят големината, ако не бяха проявили благоразумие да не мърдат и да притиснат здраво ръце до тялото си, а от животните очевидно не можеше да се очаква да знаят как да го направят. Най-доброто от всичко беше, че когато малките животни станаха големи, а големите — малки, драконът също стана малък и падна в краката на принцесата — малък, пълзящ лилав тритон с крила.

— Смешен мъник! — каза принцесата, като го видя. — Ще те взема за подарък за рождения ми ден.

Но докато хората все още лежаха на земята по очи и внимаваха да не помръднат, чичо Джеймс изобщо не се сети да го направи — той само мислеше как да наказва белгийски зайци и синове на градинари, така че когато големите животни се смалиха, той също се смали заедно с останалите животни и когато малкият лилав дракон падна в краката на принцесата, видя много малък магьосник на име чичо Джеймс. И драконът го взе, защото искаше да получи подарък за рождения си ден.

Така животните се оказаха с нови размери и в началото изглеждаше много странно на всички, че слоновете са огромни и тромави, а съселът е дребен, но те вече свикнаха и не мислят повече за това, както и ние не мислим.

Всичко това се случи преди няколко години, а оня ден видях във вестник „Ротундия таймс“ съобщение за сватбата на принцесата с лорд Томас Гардънър[3], ОПД, и аз осъзнах, че тя не можеше да се ожени за никой друг, така че, предполагам, са му дали титлата лорд заради сватбата, а ОПД естествено означава Омният Победител на Дракона. Ако смятате, че има погрешно изписана дума, то е просто защото не знаете какво е положението с правописа в Ротундия. Във вестника пише, че сред красивите подаръци за булката от младоженеца имало огромен слон, с който сватбената двойка направила сватбеното си пътешествие. Това трябва да е бил Фидо. Помните сигурно как Том обеща да го върне на принцесата, щом се оженят. Вестникът нарече сватбената двойка „щастливата двойка“. Беше много умно от негова страна да я нарече така, толкова е подходящо и аз мисля, че това е едно от най-верните неща, които могат да се прочетат по вестниците.

Защото, знаете ли, принцесата и градинарският син бяха толкова влюбени един в друг, че не можеше да не са щастливи — и между другото, те си имаха собствен слон, който да яздят. Ако това не е достатъчно да направи човека щастлив, любопитна съм да узная какво е. Макар че естествено знам, че има хора, които не биха били щастливи, освен ако не разполагат с кит, върху чийто гръб да плуват, а може би дори и тогава няма да са щастливи. Но те са алчни, ненаситни, от оня тип хора, които биха си взели четири пъти от пудинга — нещо, което нито Том, нито Мери-Ан са правили някога.

[1] Приказка, в която децата са изоставени в гората. — Б.‍пр.‍ ↑

[2] В английската история има двама крале — Джеймс I и Джеймс II, и шестима крале на Шотландия със същото име, като единият от тях става Джеймс I. И двамата крале са със сравнително лоша репутация. — Б.‍пр.‍ ↑

[3] От английски — градинар. — Б.‍пр.‍ ↑

III.‍ Освободителите на страната

Всичко започна, когато нещо влезе в окото на Ефи. Естествено много я заболя и тя почувства опарване като от червена гореща искра, която обаче имаше крачка и крилца като мушица. Ефи разтърка окото си и заплака — не с истински сълзи, а с такива, които излизат сякаш от само себе си от окото, без да е необходимо да имаш тъжни мисли. Тя изтича при баща си, за да го помоли да извади нещото от окото й. Бащата на Ефи беше лекар, така че той знаеше как да постъпи и го направи много изкусно с мека четчица, потопена в рициново масло.

Когато извади нещото, той възкликна:

— Много интересно!

В очите на Ефи често попадаха разни неща и баща й, изглежда, го смяташе за съвсем естествено — това се случваше може би в резултат на нейната палавост и беше доста досадно, но все пак беше в реда на нещата. Но той никога преди това не го беше смятал за интересно.

Ефи държеше носната си кърпичка до окото и каза:

— Не мисля, че това нещо излезе.

Хората винаги казват така, когато са имали нещо в окото си.

— О, то наистина излезе — каза докторът. — Ето го върху четчицата. Много интересно!

Ефи никога не беше чувала баща си да казва така за нещо, в което тя имаше някакво участие. Затова попита изненадано:

— Какво?

Докторът понесе много внимателно четчицата из стаята и постави върха й под микроскоп, после завъртя месинговите му винтове и погледна с едно око през окуляра.

— О, божичко! О, боже мой! — възкликна той. — Четири добре развити крайника, дълъг опашен придатък, пет пръста с неравна дължина, почти както при Lacertidae5, въпреки това има следи от крила!

Съществото под микроскопа се загъна в рициновото масло, а той продължи:

— Да, има крила подобно на прилеп. Нов животински вид без съмнение. Ефи, изтичай при професора и го помоли да дойде за няколко минути.

— Тате, трябва да ми дадеш шест пенса — напомни му Ефи, — защото ти донесох този нов животински вид. Много се грижех за него, докато ми беше в окото, а то ме боли.

Лекарят беше толкова щастлив заради новия животински вид, че даде на Ефи един шилинг, а точно в този момент дойде професорът. Той остана за обяд и двамата с доктора проведоха оживен спор целия следобед как да кръстят нещото, което излезе от окото на Ефи, и към кое животинско семейство би трябвало да принадлежи.

Но по време на чая се случи още нещо. Братът на Ефи, Хари, извади нещо от чая си, което първоначално взе за щипалка. Тъкмо се канеше да я пусне на земята и да довърши живота й по обичайния начин, когато нещото се размърда в лъжичката, разпери мокрите си крилца и тупна върху покривката. То мърдаше с крачета и пърхаше с крилца, а Хари възкликна:

— Това е малък тритон!

Преди лекарят да каже и думичка, професорът се наведе напред:

— Хари, приятелю, ще ти дам половин крона за това нещо.

И той заговори задъхано, и сложи внимателно нещото върху носната си кърпичка.

— Това е нов животински вид и е по-дребен от твоя, докторе.

Нещото беше миниатюрен гущер, дълъг около сантиметър и половина, с люспи и крила.

И така, докторът и професорът вече си имаха по един нов животински вид и бяха много доволни. Но много скоро тези екземпляри започнаха да изглеждат по-малко ценни. Защото на следващата сутрин, когато слугата лъскаше ботушите на доктора, изведнъж изпусна четките, ваксата и ботушите, разпищя се и обясни, че нещо отвътре го е изгорило.

И от ботуша изпълзя гущер, голям, колкото коте, с големи блестящи крила.

— Я! Знам какво е това. — Заяви Ефи. — Това е дракон като онзи, дето свети Джордж го е убил.

Ефи беше права. Същия следобед Таузър беше ухапан в градината от дракон с размера на заек, който той се беше опитал да хване, а на следващата сутрин вестниците бяха пълни с истории за чудесни „крилати гущери“, които бяха плъзнали из цялата страна. Вестниците не ги наричаха дракони, защото естествено никой не вярва в дракони в днешно време — и във всички случаи вестниците не бяха толкова глупави, че да вярват на приказни истории.

В началото имаше само няколко екземпляра, но след една-две седмици страната просто гъмжеше от дракони с всякакви размери и понякога те летяха така нагъсто из въздуха, че напомняха на рояк пчели. Всички те изглеждаха еднакво, отличаваха се само по размерите. Бяха зелени на цвят, покрити с люспи, имаха четири крака и дълга опашка, огромни крила като на прилеп, само че крилата бяха бледожълти и полупрозрачни.

Те бълваха огън и дим като всички уважаващи себе си дракони, но вестниците продължаваха да се преструват, че това са гущери, докато един ден редакторът на „Стандарт“ не беше сграбчен и отнесен от едър екземпляр, и тогава не остана никой, който да казва на останалите вестникари в какво трябва или не трябва да вярват. Така че когато най-големият слон в зоологическата градина беше отнесен от един дракон, вестниците престанаха да си затварят очите и написаха на челните си страници заглавието „Страховита напаст от дракони“.

Нямате си представа колко тревожно беше всичко това и в същото време колко досадно. Драконите с големи размери са ужасни наистина, но щом откриете, че те винаги си лягат рано, защото се страхуват от студения нощен въздух, трябва просто да си седите по цял ден вкъщи и така ще останете далеч от лапите на големите дракони. Но по-малките дракони бяха ужасна напаст. Драконите с размера на щипалки падаха в супата и се мушкаха в маслото. Онези, които бяха големи, колкото кучета, се напъхваха във ваната, а огънят и пушекът в тях ги караха да изпускат пара, така че когато хората пускаха крана на студената вода, по-невнимателните често се попарваха доста сериозно. Драконите с размера на гълъби се напъхваха в кошниците за ръкоделие или в чекмеджетата и можеше да ви ухапят, когато търсите в бързината игла или носна кърпичка. Големите, колкото овце, бяха по-лесни за избягване, защото човек можеше да ги види как се приближават, но когато те долитаха през прозорците и се мушваха под пухената завивка на леглото и човек ги откриеше едва когато дойдеше часът за лягане, това винаги беше една твърде неприятна изненада. Големите, колкото овце, не ядяха хора, само марули, но винаги обгаряха ужасно чаршафите и калъфките на възглавниците.

Естествено общинският съвет и полицията правеха всичко, което можеше да се направи. Не беше необходимо ръката на принцесата да бъде предложена на онзи, който убие дракон. Това можеше да свърши работа в по-стари времена, когато имаше само един дракон и една принцеса, но сега имаше много повече дракони, отколкото принцеси, въпреки че царското семейство беше доста многобройно. И между другото, това би било голямо пилеене на принцеси, ако те бяха предлагани като награда за убиването на дракони, защото всички убиваха толкова дракони, колкото им позволяваха силите, и то по собствена воля и без каквато и да било награда, просто за да махнат тази напаст от пътя си.

Общинският съвет започна да кремира всички трупове на дракони, предадени в техния крематориум между десет часа вечерта и два часа през нощта, и по улицата пред крематориума всеки ден се извиваше дълга опашка от каруци, талиги и камиони, натоварени с мъртви дракони. Момчетата возеха мъртви дракони в ръчни колички, а децата на път за вкъщи след сутрешното училище наминаваха, за да оставят шепа-две с малки дракончета, които бяха донесли в ученическите си чанти или бяха завързали в носните си кърпички. Въпреки всичко драконите бяха повече от всякога. Тогава полицията издигна огромни кули от дърво и зебло, покрити с лепило. Когато летящите дракони се натъкваха на кулите, те попадаха в капана на лепкавата им повърхност също като мухите и осите, които намират края си върху лепкавата хартия срещу насекоми в кухнята, а когато кулите се покриваха целите с полепнали дракони, полицейският инспектор ги подпалваше и ги изгаряше заедно с драконите.

Въпреки това драконите отново бяха повече от всякога. Магазините бяха пълни с отрова срещу дракони и сапун за дезинфекция срещу дракони, с драконоустойчиви пердета за прозорците и естествено всичко, което можеше да бъде направено, беше направено.

Въпреки всичко драконите бяха повече от всякога.

Не беше много лесно да се разбере какво би отровило дракон, защото, знаете ли, те ядат толкова различни неща! Най-едрите екземпляри ядяха слонове, докато въобще се намираха слонове, тогава те продължиха да се хранят с коне и крави. Други дракони, с по-малки размери, ядяха само момини сълзи, а трети — само министър-председатели, ако се намираха наоколо, а ако нямаше такива в наличност, ядяха с удоволствие слуги в ливреи. Други преживяваха само с тухли и три дракона изядоха две трети от сградата на болницата за един следобед.

Но драконите, от които Ефи се боеше най-много, бяха горе-долу с размера на вашия хол и се хранеха с малки момичета и момчета.

Първоначално Ефи и брат й бяха много щастливи от промяната в живота им. Беше толкова забавно да си на крак цяла нощ и да си играеш в градината на изкуствено осветление, вместо да спиш. А и беше толкова смешно да слушат какво им пожелаваше майка им, когато си лягаха: „Лека нощ, мили деца, спете непробудно през целия ден и не ставайте много скоро. Не трябва да ставате, докато не стане съвсем тъмно. Няма никак да ви хареса, ако някой ужасен дракон ви сграбчи и отнесе“.

Но след известно време всичко това много ги изтощи. Искаха да виждат как растат цветята и дърветата в полето, да се любуват на топлите слънчеви лъчи навън, а не през стъклата на прозорците и през пердета, патентовани срещу дракони. А и искаха да си играят на тревата, нещо, което не им беше позволено да правят в градината под светлината на електрическите лампи заради нощната роса.

А и толкова им се искаше да излязат сред ярката, красива, опасна дневна светлина, че започнаха да се опитват да си измислят причина, заради която да излязат навън. Само че не обичаха да пренебрегват съветите на майка си.

Но една сутрин майка им беше заета в мазето с приготвянето на някаква нова отрова срещу дракони, а баща им превързваше ръката на слугата, одраскан от един от драконите, в чието меню попадаха министър-председателите, докато все още се намираха, така че никой не се сети да каже на децата: „Не ставайте, докато не стане съвсем тъмно!“.

— Хайде, тръгвай! — каза Хари. — Това няма да бъде знак за непослушание. А и знам точно какво трябва да направим, но не знам как можем да го направим.

— Какво трябва да направим? — попита Ефи.

— Трябва да събудим свети Джордж естествено — отговори Хари.

— Той е единственият човек в този град, който знае как да се справя с дракони, като изключим хората от приказките. Но свети Джордж е реален човек, само дето е заспал и очаква да бъде събуден. Само че днес никой не вярва в свети Джордж. Чух татко да го казва.

— Но ние вярваме — каза Ефи.

— Разбира се, че вярваме! Не разбираш ли, Еф, че това е основната причина тъкмо ние да го събудим? Човек не може да събуди някого, ако не вярва, че той съществува, нали?

Ефи се съгласи с него, но къде можеха да открият свети Джордж?

— Трябва да излезем и да го потърсим — предложи Хари смело.

— Трябва да си сложиш драконоустойчива рокля, ушита от плат, подобен на пердетата, а аз ще се намажа целия с най-добрата отрова срещу дракони и…

Ефи плесна с ръце, подскочи радостно и извика:

— О, Хари! Знам къде можем да открием свети Джордж! В църквата „Сейнт Джордж“ естествено!

— Хм — измънка Хари, трябваше сам да се сети за това. — За малко момиче като теб понякога не ти липсват хрумвания.

Така че следващия следобед, доста рано, дълго преди лъчите на залеза да оповестят настъпващата нощ, когато всички щяха да се събудят и да започнат работа, двете деца станаха от леглата. Ефи се уви в шал от драконоустойчив муселин — нямаше време да си шие рокля — а Хари се направи на чучело с патентованата отрова срещу дракони. Беше абсолютно сигурно, че отровата е безвредна за деца и хора с увреждания, затова той се почувства в безопасност.

Тогава те се хванаха за ръце и тръгнаха към църквата „Сейнт Джордж“. Както знаете, има много църкви, които носят това име, но за щастие, те поеха по пряката, която водеше точно към правилната църква, и закрачиха под ярката слънчева светлина, уверени, че са много смели и пълни с приключенски дух.

По улиците нямаше жива душа, като изключим драконите, а те просто бяха на всяка крачка. За щастие никой от тях не беше с подходящия размер, за да яде малки момичета и момчета, иначе историята щеше да приключи дотук. Навсякъде гъмжеше от дракони — дракони по тротоарите, дракони по пътищата, дракони се приличаха на прага на обществените сгради, дракони пощеха крилата си по покривите под горещото следобедно слънце. Градът беше позеленял от тях. Дори когато децата излязоха от града и закрачиха по тесните пътища, забелязаха, че полето от двете им страни беше по-зелено от обикновено заради люспестите крака и опашки, а някои от по-дребните дракони си бяха направили гнезда от азбест сред живия плет от разцъфнал глог.

Ефи стискаше здраво ръката на брат си и когато един дебел дракон профуча край ухото й, тя изпищя и при звука цяло ято зелени дракони се издигна от полето и изпълни синьото небе. Плясъкът на многото крила в унисон издаваше силен шум.

— О, искам да си ида у дома! — изписка Ефи.

— Не бъди глупава — сряза я Хари. — Надявам се, че не си забравила за Седемте юнаци и всички принцове. Хората, които освобождават страната си, никога не пищят и не казват „искам да си ида у дома“!

— А ние освободители ли сме? — попита Ефи.

— Ще видим — каза брат й и те продължиха пътя си.

Когато стигнаха до вратата на църквата „Сейнт Джордж“, тя беше отворена и те направо влязоха вътре, но свети Джордж не беше там, така че те обиколиха двора на църквата и откриха голямата му каменна гробница, а върху нея беше поставена статуя на светеца, покрита с броня и с шлем на главата, а ръцете му бяха скръстени пред гърдите.

— Как изобщо можем да го събудим? — запитаха се децата.

Тогава Хари заговори на свети Джордж, но той не отговаряше, след това го призова, но явно свети Джордж не можеше да го чуе, после се опита да разбуди великия убиец на дракони, като го раздруса за мраморните рамене. Но светецът не помръдна.

Тогава Ефи започна да плаче и обгърна врата му с малките си ръце, доколкото беше възможно, защото мраморът на гърба му пречеше, целуна мраморното му лице и каза:

— О, миличък, добричък свети Джордж, моля те, събуди се и ни помогни!

В този момент светецът отвори сънливо очи, протегна се и попита:

— Какво има, момиченце?

И така, децата започнаха да му разказват, а той извърна мраморната си снага и се облегна на лакът, докато ги слушаше. Когато чу, че има толкова много дракони, поклати глава.

— Това никак не е хубаво — каза той, — те са твърде много за клетия стар Джордж. Трябваше да ме събудите по-рано. Винаги съм държал на честната битка — моето мото е един човек срещу един дракон.

В този момент ято дракони премина над главите им и свети Джордж измъкна наполовина меча си от мраморната ножница.

Но отново поклати глава и плъзна меча обратно, а ятото дракони се смали в далечината.

— Нищо не мога да направя — обясни той. — Нещата днес са много по-различни, отколкото по мое време. Свети Андрю ми го каза. Бяха го разбудили по повод на стачката на инженерите и той дойде да си поговорим. Каза ми, че днес всичко се прави от машини. Трябва да има начин за справяне с тези дракони. Между другото, какво е времето напоследък?

Това прозвуча толкова безгрижно и нелюбезно, че Хари не отговори, а Ефи обясни търпеливо:

— Беше много хубаво. Татко каза, че това са най-високите температури, измервани някога в страната.

— А, досетих се — каза юнакът замислено. — Единственият начин да се справите с драконите е, като използвате това, че те не понасят студ и влага. Ех, ако можехте да намерите крановете!

И свети Джордж отново се настани неподвижно върху каменната плоча.

— Лека нощ, много съжалявам, че не мога да ви помогна — каза той и се прозя, покривайки уста с мраморната си длан.

— Напротив, можеш! — извика Ефи. — Просто ни кажи какви кранове?

— О, като тези в банята — отговори свети Джордж със сънлив глас. — Съществува и едно огледало, което показва целия свят и какво се случва в него. Свети Денис ми го каза и че е много хубаво нещо. Съжалявам, че не мога да ви помогна — лека нощ.

И той отново замръзна в мраморната си статуя и само след миг спеше дълбоко.

— Може никога да не намерим тези кранове — каза Хари. — Не мислиш ли, че щеше да е ужасно, ако при събуждането на свети Джордж наоколо имаше дракон, от онези, които ядат юнаци?

Ефи смъкна своето драконоустойчиво покривало.

— Докато идвахме насам, не видяхме дракон с размера на хол — каза тя. — Да се надяваме, че нищо лошо няма да ни се случи.

И тя покри свети Джордж с покривалото, а Хари натърка бронята му с възможно най-много отрова срещу дракони, за да го предпази от драконови атаки.

— Трябва да се скрием в църквата, докато се стъмни — предложи той. — А тогава…

Но точно в този момент над тях се надвеси тъмна сянка и те видяха, че това е дракон с размера на трапезарията у дома.

Тогава осъзнаха, че всичко е загубено. Драконът се спусна към тях, сграбчи ги с ноктите си — Ефи за зеления й копринен пояс, а Хари за гърба на късото сако, и като разпери огромните си жълти криле, се издигна във въздуха и затрака с тях като третокласна карета с проблеми в спирачния механизъм.

— О, Хари! — извика Ефи. — Чудя се кога ще ни изяде!

Драконът летеше през поля и гори с такъв огромен размах на крилете, че всеки мах го придвижваше напред с половин километър.

Хари и Ефи можеха да наблюдават страната отдолу, реките и църквите, живия плет и чифлиците, които прелитаха под тях много по-бързо, отколкото при движението на най-бързия експресен влак. А драконът продължаваше пътя си. Децата виждаха други дракони във въздуха, но драконът с размер на трапезария не спря нито веднъж, за да поговори с някой от тях, а летеше неотклонно.

— Той знае накъде се е запътил — каза Хари. — Ех, ако можеше да ни пусне малко преди да стигне до целта си!

Но драконът ги държеше здраво и летеше ли, летеше, докато накрая, когато децата вече се чувстваха доста замаяни, се спусна надолу към върха на една планина, а всичките му люспи затракаха. Там той полегна на люспестия си зелен хълбок, защото се беше задъхал от дългия път. Ноктите му обаче продължаваха да придържат здраво Ефи за колана, а Хари — за гърба на късото сако от модела, носен в колежа „Итън“.

Тогава Ефи измъкна ножа, който Хари й беше подарил за рождения ден. Той струваше само шест пенса, тя го имаше само от един месец и не го беше ползвала за нищо друго, освен за подострянето на моливи, но някак си успя да разреже с него пояса от предната му страна и да изпълзи изпод него, а драконът остана само със зелена копринена панделка на единия си нокът. Ножът не беше в състояние да разреже гърба на сакото на Хари, макар че Ефи се опита, но накрая се отказа. Но с нейна помощ Хари успя да изхлузи тихичко ръкавите си, така че в крайна сметка на другия нокът на дракона остана само сакото от типа, който колежаните в „Итън“ носят като униформа. Тогава децата се измъкнаха на пръсти до една цепнатина в скалата и се вмъкнаха в нея. Тя беше твърде тясна, за да може драконът да се промъкне вътре, затова те останаха там да дочакат момента, в който той си беше починал достатъчно, за да му дойде апетитът и да ги потърси да ги изяде, за да му се изплезят. Той естествено ужасно се ядоса, когато му се изплезиха, и избълва огън и дим в тяхна посока, но те се вмъкнаха още по-навътре в пещерата, за да не може да ги достигне, а когато той се умори от огнената си атака, си тръгна.

Но те се страхуваха да излязат от пещерата, така че продължиха да навлизат по-навътре, тя започна да се разширява, а подът беше от мек пясък и когато стигнаха до края й, там имаше врата, на която пишеше: СВЕТОВНИ ВОДОИЗТОЧНИЦИ. ЧАСТНА СОБСТВЕНОСТ. ЗАБРАНЕН ДОСТЪП ЗА КОГОТО И ДА БИЛО.

Така че децата само открехнаха вратата, надникнаха вътре и тогава си спомниха какво им беше казал свети Джордж.

— Не може да стане по-лошо, отколкото е в момента — каза Хари.

— Отвън ни причаква дракон. Нека да влезем.

И така, те влязоха смело в залата и затвориха вратата зад гърба си. Оказаха се в нещо като обширна зала, изсечена в твърдата скала, на едната от стените бяха подредени кранове, а над тях имаше надписи върху порцеланови плочки, каквито могат да се видят в баните. И понеже и двамата можеха да четат думи, съставени от две, а понякога дори от три срички, те веднага разбраха, че са на мястото, където се пуска и контролира времето. Имаше шест големи крана с надписи „Слънчево“, „Ветровито“, „Дъждовно“, „Сняг“, „Градушка“, „Лед“ и много по-малки кранчета с надписи „Ясно до умерено“, „С превалявания“, „Южен бриз“, „Чудесно време за развитие на посевите“, „Подходящо за каране на кънки“, „Хубаво ясно време“, „Южен вятър“, „Източен вятър“ и т.‍н.‍ Големият кран, над който пишеше „Слънчево“, беше отвъртян докрай. Децата не виждаха никакво слънце — пещерата беше осветена от оберлихт от синьо стъкло — така че те предположиха, че слънчевата светлина се пуска по някакъв друг начин, вероятно както се отвъртат крановете, които промиват тръбите на кухненските мивки.

Тогава забелязаха, че другата страна на стаята беше едно голямо огледало, в което можеше да се види всичко, което се случва по света, при това едновременно, нещо, което останалите огледала са безсилни да направят. Те видяха каруците, с които се извозваха мъртви дракони до сградата на общината, видяха как свети Джордж спи под драконоустойчивото покривало. Видяха и как майка им плаче у дома, защото децата й бяха излезли през опасната страховита светла част от денонощието и се страхуваше, че са изядени от дракон. Видяха цяла Англия като една огромна карта във формата на пъзел — зелена там, където беше полето, и кафява, където се намираха градовете, а черна на местата, където се добиваха въглища и химикали или се правеха глинени съдове и прибори за хранене. Навсякъде върху черните, кафяви или зелени парченца от пъзела имаше мрежа от зелени дракони. Освен това децата видяха, че все още е ден и никой от драконите не беше отишъл да спи.

Ефи каза:

— Драконите не обичат студа.

И тя се опита да затвори крана на слънчевото време, но кранът не работеше и вероятно затова имаше такова изобилие от горещини и се бяха излюпили толкова много дракони. Децата изоставиха крана за слънчево време, завъртяха крана за сняг докрай и отидоха до огледалото, за да видят какво става. Видяха как драконите се разбягват във всички посоки като мравките, когато си бил достатъчно коравосърдечен да налееш вода в мравуняк — нещо, което ти, разбира се, никога не би направил. И снегът валеше все по-силно и по-силно.

Тогава Ефи пусна крана за дъжд почти докрай и драконите започнаха да шават все по-малко и по-малко, а някои от тях лежаха почти неподвижно, така че децата осъзнаха, че водата е потушила огъня в тях и ги е умъртвила. Пуснаха крана на градушката — само до половината — от страх да не се изпочупят прозорците, и след известно време наоколо почти не се виждаха живи дракони.

Тогава децата осъзнаха, че са станали освободители на страната си.

— Ще ни издигнат паметник — въздъхна Хари, — висок, колкото паметника на Нелсън[1]! Всички дракони са мъртви.

— Надявам се, че онзи, който ни дебнеше отвън, е мъртъв — каза Ефи. — А колкото до паметника, Хари, не съм много сигурна. Какво може да се направи с толкова много мъртви дракони? Заравянето им ще отнеме години, а не могат да бъдат изгорени, защото са подгизнали от вода. Много бих искала дъждът да ги отнесе направо в морето.

Но това не се случи и децата започнаха да чувстват, че в крайна сметка, не бяха тъй ужасно умни, както им се беше сторило в началото.

— Чудя се това пък за какво е? — попита Хари.

Беше намерил един стар ръждясал кран, който изглеждаше така, сякаш не беше използван от сто години. Порцелановият му надпис беше покрит с мръсотия и паяжини. Ефи го изчисти с крайчето на полата си — любопитното е, че и двете деца бяха излезли без носните си кърпички — и откри, че на табелката пише „Боклук“.

— Хайде да отвъртим този кран — предложи тя. — Може да изчисти драконите.

Първоначално кранът заяждаше, защото не беше използван от много отдавна, но двете деца заедно успяха да го отвъртят и изтичаха до огледалото, за да видят какво се случва.

Точно в средата на картата на Англия се беше отворила огромна кръгла черна дупка, а земята от всички страни се беше наклонила така, че дъждът да може да се стича право в дупката.

— О! Ура, ура, ура! — разкрещя се радостно Ефи, хукна обратно към крановете и започна да отвива всичко, което й изглеждаше подходящо да създава влажно време — „С превалявания“, „Ясно време“, „Чудесно време за развитие на посевите“ и дори „Южен вятър“ и „Югозападен вятър“, защото беше чувала от баща си, че тези ветрове носят дъжд.

Проливни дъждове започнаха да се изливат над страната, мощни маси вода нахлуха в центъра на картата и цели водопади започнаха да се стичат в огромната кръгла дупка в средата й, отнасяйки драконите, които изчезваха надолу на огромни зелени купчини и на разпръснати зелени драконови пасажи — от самотни дракони и дракони в групи от дузини, от онези, които могат да отнесат слон, до миниатюрни дракончета, които могат да се удавят в чашата ви с чай.

Вече не се виждаше нито един оцелял дракон. Така че децата затвориха крана с надпис „Боклук“ и се опитаха да отвъртят до половината крана с надпис „Слънчево“, но той продължаваше да не работи, така че не успяха, затова пък пуснаха „Ясно до умерено“ и „С превалявания“, а двата крана така заядоха, че повече да не могат да бъдат спирани, и това в крайна сметка създаде климата на Англия такъв, какъвто го познаваме днес.

Как се прибраха вкъщи ли? Много просто — с влакчето от планината Стоудън[2].

А нацията дали им изрази благодарност? Ами какво да ви кажа — нацията беше много мокра. А до времето, в което се беше изсушила, вече беше насочила интерес към едно ново електрическо изобретение за изпичане на кексчета и всички дракони вече бяха почти забравени. Драконите не изглеждат толкова важни, когато са мъртви и вече ги няма, и знаете ли — не беше връчена никаква награда.

А какво направиха мама и татко, когато Ефи и Хари се прибраха у дома?

— О, милички, това е глупав въпрос, който вие, децата, никога не пропускате да зададете. Както и да е, точно този път нямам нищо против да ви отговоря.

Мама възкликна:

— Скъпи мои деца, вие сте живи и здрави! Вие, немирни деца, как може да сте толкова непослушни? Веднага по леглата!

А техният баща, докторът, каза:

— Трябваше да се досетя какво ще направите! Трябваше да си запазя един екземпляр. Изхвърлих онзи, който бях извадил от окото на Ефи. Надявах се да открия по-съвършен. Не очаквах такова светкавично изчезване на техния животински вид.

Професорът не каза нищо, но потри ръце. Той беше запазил своя екземпляр — оня с големината на щипалка, заради който беше дал на Хари половин крона — и си го има и до ден-днешен.

— Трябва да го накарате да ви го покаже!

[1] Колоната на Нелсън — паметник на адмирал Хорацио Нелсън, участвал в Наполеоновите войни. — Б.‍пр.‍ ↑

[2] Планина в Уелс. — Б.‍пр.‍ ↑

IV. Леденият дракон или прави каквото ти казват

Това е история за чудесата, които се случиха вечерта на 11 декември, когато децата направиха нещо, което им бяха казали да не правят. Може да си мислите, че знаете всички неприятни неща, които могат евентуално да ви се случат, ако сте непокорни и непослушни, но има някои неща, които дори вие не знаете, а децата също не ги знаеха.

Те се казваха Джордж и Джейн.

Тази година в Нощта на Гай Фокс[1] нямаше фойерверки, защото наследникът на трона не се чувстваше добре. Никнеше му постоянен зъб, а това е много неспокойно време за всеки, дори за човек с кралско потекло. Той наистина се чувстваше много зле, затова фойерверките щяха да бъдат проява на най-лош вкус в най-отдалечените краища на земята или на остров Ман, а във Форест Хил[2], където живееха Джейн и Джордж, подобно нещо беше направо изключено. Дори Кристалният дворец с цялото си празноглавие почувства, че не е време за огнени колела в небето.

Но когато постоянното зъбче на принца изби, проявата на радост у гражданите не само че беше допустима, но и беше съвсем оправдана, и 11 декември беше обявен за ден на фойерверките. Всички се разбързаха да покажат лоялността си и едновременно с това да се забавляват. Имаше фойерверки и факелни шествия, край Кристалния дворец бяха запалени пъстроцветни огньове, празнуващите викаха „Благословен да е нашият принц“ и „Дълъг живот за нашето кралско съкровище“, а частните училища обявиха половин ден ваканция и дори децата на водопроводчиците и писателите получиха по два пенса и можеха да си ги харчат, както си искат.

Джордж и Джейн получиха по шест пенса и похарчиха всичко за златен дъжд, който дълго не искаше да се запали, а когато най-сетне пламна, почти веднага изгасна, така че се наложи да наблюдават фойерверките в градината на съседната къща и онези в Кристалния дворец, които наистина бяха великолепни.

Всичките им близки бяха хремави, затова Джейн и Джордж получиха разрешение да излязат сами в градината, за да пуснат фойерверките си. Джейн си сложи кожената пелерина, дебелите ръкавици и качулката от сребърна лисица, ушита от стария маншон на майка й, а Джордж си облече палтото с тройна къса наметка, загърна се с шалче и си сложи шапката за път с наушници на баща си, направена от тюленова кожа.

В градината беше тъмно, но фойерверките наоколо й придаваха весел вид и макар че на децата им беше студено, бяха съвсем сигурни, че се забавляват.

За да виждат по-добре, те се покатериха на оградата в края на градината и видяха в далечината — там, където беше границата на тъмнината, блестяща линия от красиви светлини, подредени в редица, сякаш бяха копия, носени от вълшебна армия.

— О, колко е красиво! — възкликна Джейн. — Чудя се какво ли представлява. Изглежда така, сякаш феите садят малки блестящи тополи и ги поливат с течна светлина.

— Като течни лъкове на цигулки! — рече Джордж.

Той вече ходеше на училище, затова знаеше, че това е Северното сияние. Обясни й.

— Но какво представлява Северното…, каквото е там. Кой го пали и за какво служи?

Джордж трябваше да й признае, че няма представа.

— Но все пак знам, че има нещо общо с Голямата мечка, или Колата, Малката мечка, Воловар.

— А какво представляват те? — попита Джейн.

— О, това са имена на звездни семейства. Я виж каква страхотна ракета! — рече Джордж, а Джейн почувства, че почти разбира какво представляват звездните семейства.

Вълшебните копия от светлина блещукаха в далечината. Те бяха много по-красиви от пламтящите фойерверки, които пращяха, пукаха, съскаха и пушеха в градината — по-красиви дори от пъстроцветните фойерверки и огньовете в Кристалния дворец.

— Колко щеше да бъде хубаво, ако бяха по-наблизо! — въздъхна Джейн. — Чудя се дали звездните семейства са мили, от оня вид, с който мама иска да си дружим и да ходим на гости, ако бяхме малки звезди.

— Те въобще не са такъв вид семейства, глупаче — скастри я нежно брат й и се опита да й обясни. — Казах „семейства“, защото дете като теб трудно би разбрало, ако кажа „съзвез…“, между другото, забравих как беше цялата дума. Както и да е, звездите са горе в небето и не можем да им ходим на гости.

— Но аз казах: само ако бяхме малки звезди — рече Джейн.

— Но ние не сме — настоя той.

— Така е, не сме — въздъхна тя. — Знам, не съм толкова глупава, колкото си мислиш, Джордж. Но тези Северни… неща са някъде там, в далечината. Не можем ли да отидем да ги видим?

— Макар че вече си на осем, май нямаш много здрав разум. — Джордж потърка ботуши в оградата, за да стопли пръстите на краката си. — Това е на половин свят разстояние оттук.

— Изглежда много близо — каза Джейн и сгуши рамене, за да предпази врата си от студа.

— Това е близо до Северния полюс — обясни й Джордж. — И знаеш ли, макар да не давам пукната пара за Северното сияние, не бих имал нищо против да открия Северния полюс. Това би било ужасно трудно и опасно, после можеш да се върнеш вкъщи и да напишеш книга за пътуването с много снимки, а всички ще кажат колко си смел.

Джейн слезе от оградата.

— О, Джордж, нека да отидем! — примоли се тя. — Никога повече няма да ни се отвори такава възможност да сме съвсем сами толкова късно вечерта.

— Щях веднага да тръгна, но заради теб няма да го направя — каза Джордж мрачно. — Нашите винаги казват, че аз те подтиквам да правиш пакости. Ако отидем на Северния полюс, е много вероятно да си намокрим ботушите, а и помниш как ни предупредиха да не газим тревата.

— Те казаха „моравата“, не „тревата“ — поправи го Джейн. — А ние няма да газим „моравата“. Ах, Джордж, нека да отидем! Не изглежда толкова далеч! Можем да успеем да се върнем, преди да са се разядосали ужасно.

— Добре — съгласи се накрая Джордж, — но запомни, че не съм искал да ходим.

И така, те тръгнаха. Прескочиха оградата, която беше много студена, бяла и лъскава, защото беше започнала да замръзва, а от другата й страна беше градината на съседите, така че те се измъкнаха оттам възможно най-бързо. От другата страна на градината на съседите имаше ливада, където също беше запален буен огън, а край него бяха застанали хора, чиито лица бяха покрити със сажди.

— Изглеждат като индианци — каза Джордж и понечи да се спре и да ги огледа, но Джейн го задърпа и те преминаха край огъня, промъкнаха се през една дупка в оградата и излязоха на нова ливада, много тъмна, а в далечината, отвъд още много и много тъмни ливади блестеше Северното сияние, мигаше примамливо и блещукаше с нежните си светлини.

Трябва да знаете, че през зимата арктическите области се простират много по на юг, отколкото са отбелязани на картата. Малцина го знаят, макар че би трябвало, ако се загледат сутрин в леда в каните. А точно когато Джордж и Джейн потеглиха към Северния полюс, арктическите области бяха дошли толкова близо, че граничеха с Форест Хил, така че колкото повече децата вървяха, толкова по-студено ставаше и те видяха, че полето е покрито със сняг, а от всички живи плетове и врати висяха огромни ледени висулки. А Северното сияние все още изглеждаше твърде далеч.

Те крачеха сред полето и пресякоха много труден снежен участък, когато Джейн първа забеляза животните. Това бяха бели зайци и най-различни бели птици с всякакви размери, а в сенките на живите плетове се спотайваха някакви по-големи същества, за които Джейн беше сигурна, че са вълци и мечки.

— Имам предвид полярни мечки и арктически вълци — каза тя, защото не искаше Джордж отново да я сметне за глупава.

В края на полето се издигаше огромен жив плет, целият покрит със сняг и ледени висулки, но децата намериха пролука, и понеже точно в тази част на плета, изглежда, не се навъртаха мечки и вълци, се пъхнаха в ледената дупка и изпълзяха от другата страна. И тогава се вцепениха и затаиха дъх от удивление.

Защото точно пред тях широк гладък път от прозрачен тъмен лед се беше изопнал като стрела право към Северното сияние, от двете му страни в шпалир се извисяваха високи дървета, покрити с искрящ бял скреж, а от клоните им висяха лунни лъчи с нанизи от звезди, които блестяха така ярко, сякаш това беше красива, вълшебна дневна светлина. Джейн сподели, че точно така й изглежда всичко наоколо, а Джордж каза, че това прилича на електрическите лампи в изложбения център „Ърлс корт“[3].

Редиците на дърветата бяха прави като редовете в ученическа тетрадка и се простираха все по-далеч и по-далеч, а в другия им край блестеше Северното сияние.

Край пътя стърчеше пътепоказател от сребрист сняг, а върху него с букви от прозрачен лед пишеше: КЪМ СЕВЕРНИЯ ПОЛЮС.

Тогава Джордж каза:

— Нямам представа накъде води този път, но никога не мога да сбъркам, когато видя пързалка! Така че, давай!

И той се затича по замръзналия сняг. Като го видя какво прави, Джейн се затича след него и в следващия момент те се пързаляха на малко разстояние един след друг по тази великолепна пързалка, която водеше към Северния полюс.

Тази огромна пързалка е направена за улеснение на полярните мечки, които през зимните месеци получават храна от магазините на армията и военноморските сили, а и това е най-съвършената пързалка в света. Ако никога не сте попадали на нея, това е, защото никога не сте хвърляли фойерверки на 11 декември и никога не сте проявявали старание в пакостите и непослушанието. Но не се опитвайте да правите това с надеждата да намерите огромната пързалка, защото може да намерите нещо съвсем различно и тогава ще съжалявате.

Огромната пързалка си прилича с обикновените пързалки по това, че веднъж пуснеш ли се по нея, трябва да стигнеш до края й — освен ако не паднеш — а тогава боли точно толкова, колкото, ако се пързаляш на малка пързалка върху замръзнало езеро. Огромната пързалка се спуска направо надолу, така че ти се плъзгаш все по-бързо и по-бързо. Джордж и Джейн летяха толкова бързо, че нямаха време да наблюдават природата наоколо. Те само мярнаха дългата редица от заскрежени дървета и звездните лампички от двете страни на пътя, които бясно пробягваха назад, докато те двамата се плъзгаха напред — един много широк бял свят и една огромна черна нощ над главите им, както и над дърветата, звездите блестяха като сребърни лампи, а далеч пред тях блестеше и примигваше редицата от вълшебни копия. Джейн каза това, а Джордж отговори:

— Съвсем ясно се вижда Северното сияние.

Много е приятно да се пързаляш и пързаляш върху прозрачен тъмен лед, особено ако усещаш, че действително отиваш някъде и особено ако това „някъде“ е Северният полюс. Краката на децата не издаваха звук при движението им върху леда и те се плъзгаха ли плъзгаха в красива бяла тишина. Но изведнъж тя беше нарушена от вик, който се разнесе над снега.

— Хей! Вие там! Спрете веднага!

— Спри, ако ти е мил животът! — изкрещя Джордж и веднага се строполи върху леда.

Джейн се стовари отгоре му и така те се плъзнаха по леда върху колене и длани до ивицата сняг встрани на пързалката. Пред тях застана спортист с фуражка и замръзнали мустаци. Приличаше на снежен човек, но с пушка в ръка.

— Да ви се намират патрони? — попита ги той.

— Не — отговори Джордж откровено. — Бях взел пет патрона от револвера на татко, но ми ги взеха, когато бавачката ми изпразни джобовете, за да провери дали по погрешка не съм взел дръжката от вратата на банята.

— Нормално е да се случват такива неща — отговори спортистът. — Предполагам, че не носите огнестрелно оръжие.

— Не притежавам никакво огнестрелно оръжие — обясни Джордж, — но имам огнестрелящи фойерверки. Едно момче ми даде този фишек, виж дали може да ти свърши някаква работа.

И той започна да рови в джобовете на панталоните си и да вади какво ли не — ментови бонбони, копчета, писци и горните части на перодръжки, тебешири и чуждестранни пощенски марки, докато стигна до фишека.

— Не пречи да опитам — каза спортистът и си протегна ръката.

Но Джейн задърпа брат си за дрехата и прошепна:

— Попитай го за какво му е.

Спортистът си призна, че му трябват фойерверки, за да убие дивата кокошка. Тогава децата се приближиха и видяха самата дива кокошка. Тя изглеждаше много бледа и измъчена насред снега в тревожно очакване какво решение ще се вземе, за да се реши съдбата й.

Джордж пъхна обратно нещата си в джоба и каза:

— Не, няма да ти го дам. Правото да се убиват диви кокошки изтече вчера — чух го от татко — така че няма да е честно, така или иначе. Много съжалявам, но не мога.

Спортистът не каза нищо, само размаха юмрук на Джейн, спусна се по пързалката и се запъти към Кристалния дворец — доста трудна задача, защото в тази посока беше нагорнище. И така, децата го оставиха да опитва, а те самите продължиха пътя си.

Преди да потеглят, дивата кокошка им благодари с няколко мили, добре подбрани думи. Тогава те се затичаха по полегатия склон и отново се спуснаха по голямата пързалка към Северния полюс и блещукащите красиви светлини.

Голямата пързалка все не свършваше и не свършваше, светлините изобщо не се приближаваха, а бялата тишина обгръщаше всичко наоколо, докато те се плъзгаха върху широката ледена пътека. Тогава тишината беше нарушена отново, защото някой извика:

— Хей! Вие там! Спрете!

— Спри, ако ти е мил животът! — изкрещя Джордж и отново се строполи, спирайки по единствения възможен начин, а Джейн се стовари върху него.

Те изпълзяха до ръба на пързалката и изведнъж налетяха на един колекционер на пеперуди, който издирваше нови видове с чифт сини очила, синя мрежа и синя книга с цветни пластинки.

— Извинете — каза колекционерът, — дали ви се намира игла? Една много дълга игла?

— Не нося игленик — отговори Джейн любезно. — Но и в него в момента няма никакви игли. Джордж ги взе всичките, за да прави разни неща от парчета корк. Взе ги, за да си направи собствен момчешки научен експеримент. Той не направи нищо, но ми затри иглите.

— Интересно! — възкликна колекционерът. — На мен също ми трябва игла във връзка с корк.

— Имам игла за шапки на качулката — обясни Джейн. — С нея пристегнах кожата на пелерината, когато се закачи за гвоздея на вратата на оранжерията. Много е дълга и остра, ще свърши ли работа?

— Нищо не пречи да опитам — каза колекционерът и Джейн започна да търси иглата.

Но Джордж я ощипа за ръката и прошепна:

— Попитай го за какво му е.

Тогава колекционерът си призна, че иглата му трябва, за да забучи с нея Големия арктически молец.

— Великолепен екземпляр — добави той, — който искам на всяка цена да запазя.

И тогава децата видяха в мрежата за пеперуди на колекционера Големия арктически молец, който внимателно слушаше разговора им.

— О! Няма да мога! — извика Джейн.

И докато Джордж обясняваше на колекционера, че действително няма да му дадат иглата, Джейн отвори сините дипли на мрежата за пеперуди и попита молеца дали не би излязъл оттам за момент. Молецът излезе.

Когато колекционерът видя, че молецът е на свобода, той по-скоро се натъжи, отколкото ядоса.

— И какво стана сега? Цяла една арктическа експедиция се провали. Трябва да се връщам у дома и да подготвя друга. А това означава да пиша много документи и разни други неща. Ти, изглежда, си едно изключително неразумно малко момиче.

Децата го изоставиха и потеглиха, а той се опита да тръгне по нагорнището към Кристалния дворец.

След като Големият арктически молец изрази благодарността си по подходящия начин, Джордж и Джейн отново се върнаха на огромната пързалка, спуснаха се по нея към Северния полюс, а край тях запрелитаха лампите звезди. Децата се плъзгаха върху леда все по-бързо и по-бързо, а светлините пред тях ставаха все по-ярки и по-ярки, така че в един момент те не можеха повече да държат очите си отворени, а трябваше да примигват. Изведнъж голямата пързалка свърши в огромна снежна пряспа и Джордж и Джейн се забиха право в нея, а снегът беше толкова мек, че те се заровиха в него до уши.

Когато се измъкнаха от пряспата и се изтупаха един друг от снега, сложиха ръка над очите си, огледаха се и видяха точно пред тях чудото на чудесата — Северния полюс, който се издигаше висок, бял и блестящ като леден фар. Той беше толкова близо, че човек трябваше да изпъне максимално врат назад, а и още повече, преди да види високия му връх. Той беше изграден целият от лед. Може би сте чували какви глупости говорят възрастните за Северния полюс. Много е възможно и вие, когато пораснете, да започнете да говорите доста глупости за него (случват се най-невероятни неща), но дълбоко в сърцето си трябва да помните, че Северният полюс е направен от чист лед и ако се размислите, ще установите, че не може да бъде направен от нищо друго.

Стотици малки огньове оформяха ярък пръстен около полюса, а техните пламъци в синьо, зелено и розово не се извиваха и не потрепваха, а се издигаха право нагоре като стъблата на лилии в магически сън.

Джейн го обясни на Джордж, но той каза, че огньовете са прави като метални шишове.

А тези пламъци бяха Северното сияние, което децата бяха видели още от Форест Хил.

Земята беше доста равна и покрита с гладък, твърд сняг, който проблясваше като домашна торта със захарна глазура за рожден ден. Онези, които се купуват от магазина, не блестят така, защото при тях към пудрата захар се прибавя брашно.

— Все едно сънувам — каза Джейн.

А Джордж добави:

— Това е Северният полюс. Само си помисли каква олелия вдигат хората, когато заговорят за идването дотук, а беше наистина толкова лесно!

— Ще се осмеля да кажа, че доста хора са идвали — каза Джейн печално. — Разбирам, че важното е не да стигнеш дотук, а да се върнеш обратно. Може би никой никога няма да научи, че сме били тук, и червеношийките ще ни покрият с листа, и…

— Глупости! — отсече Джордж. — Тук няма никакви червеношийки и никакви листа. Това е просто Северният полюс и това е всичко, ние го намерихме и сега аз ще се опитам да се покатеря и да забия британското знаме на върха му — и носната ми кърпичка може да свърши работа, а ако това наистина е Северният полюс, джобният ми компас, който чичо Джеймс ми подари, ще започне да се върти в кръг. Така ще разбера, че това наистина е Северният полюс. Ела!

И така, Джейн тръгна с него и когато децата приближиха ясните, високи, красиви пламъци, видяха, че там има голям, странен на вид, пояс от лед, който обгръщаше полюса от всички страни — в по-плътните му участъци това беше прозрачен, гладък, блестящ лед в ярко, великолепно пруско синьо като при айсбергите, а в по-тънките участъци ледът беше в най-разнообразни копринени, бляскави, променливи нюанси като кристалния полилей в къщата на баба в Лондон.

— Много странна форма — озадачи се Джейн. — Това е почти като — и тя отстъпи крачка назад, за да огледа леда по-добре, — почти като дракон.

— Прилича повече на електрическите стълбове по бреговете на Темза — каза Джордж, който беше забелязал едно извито нещо, подобно на опашка, усукано около Северния полюс.

— О, Джордж! Това е дракон, виждам му крилата! Ами сега, какво ще правим?

Това наистина беше дракон — огромен, блестящ, крилат, люспест, с нокти и голяма уста — целият от лед. Той, изглежда, беше заспал, сгушен около дупката, където от центъра на Земята е излизала гореща пара, а когато на Земята беше настъпил студ, струята с пара се беше вледенила и се беше превърнала в Северния полюс. Вероятно драконът беше замръзнал в съня си и така се беше вкочанил, че не можеше да помръдне и си беше останал там. Макар че изглеждаше страховито, беше и много красив.

Джейн обясни това на Джордж, но той каза:

— О, не се безпокой, обмислям как да се покатеря на полюса и да пробвам компаса, без да събудя този звяр.

Драконът наистина беше красив в своето плътно, ярко пруско синьо и с отблясъците си, които бяха във всички цветове на дъгата. А Северният полюс, който в основата си беше стъпил върху студената спирала на замръзналия дракон, се издигаше право нагоре като стълб, изграден от огромен диамант, а от време на време се чуваше леко пукане, по всяка вероятност от студа. Този звук от пропукване беше единственото нещо, което нарушаваше необятната бяла тишина, сред която драконът лежеше като огромен скъпоценен камък, а пламъците край него се издигаха право нагоре като високите стъбла на лилии от магически сън.

И докато децата стояха и наблюдаваха най-великолепната гледка, която очите им бяха зървали някога, зад тях се чу шум от някаква суматоха и леко топуркане на стъпки, а от тъмнината иззад стълбовете от пламъци се появи тълпа от тичащи малки кафяви същества, които подскачаха, прекатурваха се, търкаляха се с главата напред, пълзяха на четири крака, а някои дори ходеха на ръце. Когато приближиха пламъците, те се хванаха за ръце и затанцуваха в кръг.

— Това са мечки — каза Джейн. — Сигурна съм в това. О, как бих искала да не бяхме идвали! Ботушите ми са толкова мокри.

Изведнъж кръгът се разпръсна, а в следващия момент стотици космати ръце се вкопчиха в Джордж и Джейн и децата се озоваха сред огромна, мека, пулсираща тълпа от малки дебели същества в кафяви кожени одежди, а бялата тишина изчезна напълно.

— Мечки ли? — извика писклив глас. — Ще ви се прииска да сме мечки, когато дойде ред да приключим с вас.

Това прозвуча толкова заплашително, че Джейн заплака. До този момент децата бяха видели само най-красиви и великолепни неща, а сега започнаха да съжаляват, че бяха направили нещо, които им бяха казали да не правят, и установиха, че разликата между „трева“ и „морава“ вече не изглежда толкова голяма, както им се струваше, докато бяха във Форест Хил.

Когато Джейн заплака, всички кафяви същества започнаха да отстъпват. Никой не плаче в арктическите области от страх да не бъде поразен от мразовития студ. Затова тези същества никога преди това не бяха виждали никого да плаче.

— Не плачи истински — прошепна й Джордж. — От студа ще получиш рани в очите. Прави се, че виеш, това ги плаши.

И така, Джейн престана да плаче истински и започна да вие — човек винаги прави това, когато започне да се преструва. Можете да опитате.

И тогава Джордж заговори много гръмогласно, за да може да надвика виенето на Джейн:

— И така, кой се страхува? Ние сме Джордж и Джейн, а вие кои сте?

— Ние сме тюленовите джуджета — казаха кафявите същества от тълпата, като извиваха косматите си тела напред-назад като сменящите си фигурки в окуляра на калейдоскопа. — Ние сме много ценни и скъпи, защото сме целите направени от най-качествената тюленова кожа.

— А за какво са тези огньове? — изрева Джордж, защото Джейн плачеше все по-силно и по-силно.

— Това са огньове — започнаха джуджетата, като дойдоха по-близо, — които кладем, за да разтопим дракона. Той в момента е замръзнал, така че спи, усукан около полюса, но когато го разтопим с нашите огньове, ще го разбудим, за да отиде да изяде целия свят, освен нас.

— А защо искате да направи това? — изкрещя Джордж.

— О, просто от проклетия — изреваха безгрижно джуджетата, сякаш казваха: „Просто за забавление“.

Джейн престана да плаче и им рече:

— Вие сте безсърдечни.

— Не, не сме — отрекоха джуджетата. — Нашите сърца са направени от най-фината тюленова кожа точно като малки тумбести чантички от тюленова кожа.

И те пристъпиха още една крачка напред. Бяха много дебели и закръглени. Телата им бяха като кожухче от тюленова кожа върху много набит човек, главите им бяха като маншони от тюленова кожа, а краката им — като боа от тюленова кожа, дланите и стъпалата им — като кожени портмонета за тютюн. А лицата им бяха като на тюлени и досущ като техните бяха покрити с тюленова кожа.

— Благодаря ви, че ни казахте — рече Джордж. — Приятна вечер! Продължавай да виеш, Джейн!

Но джуджетата дойдоха още една крачка по-близо, като си мърмореха и шепнеха нещо под носа. Тогава мърморенето престана и настъпи такава дълбока тишина, че Джейн не посмя да продължи с виенето. Много повече й беше харесала бялата тишина.

Най-главното джудже се приближи и каза:

— Какво носите на главите си?

Джордж настръхна, защото знаеше, че става въпрос за шапката на баща му от тюленова кожа.

Джуджето не дочака отговора му:

— Това е направено от един от нас! — изкрещя то. — Или от някой тюлен, наш клет роднина. Момченце, сега вече съдбата ти е решена!

Когато видяха злобните тюленови лица наоколо, Джордж и Джейн разбраха, че са обречени.

Джуджетата сграбчиха децата с косматите си ръце. Джордж риташе, но е толкова безполезно да се рита срещу тюленова кожа, а Джейн отново нададе вой, но джуджетата вече бяха свикнали с тези звуци. Те се покачиха върху дракона, обърнаха се с гръб към Северния полюс и пуснаха децата по ледения драконов гръбнак. Нямате си представа колко беше студено — това беше онзи студ, който ви кара да се чувствате мънички и крехки в дрехите си и ви кара да си мечтаете да имате двайсет пъти повече дрехи, за да се чувствате мънички и крехки в тях.

Тюленовите джуджета завързаха Джордж и Джейн за Северния полюс и понеже нямаха въжета, го направиха със снежни венци, които са много здрави, когато са направени по определен начин, преместиха огньовете по-близо и ги разпалиха още по-силно и казаха:

— Сега драконът ще се затопли, а когато се затопли, ще се събуди, а щом се събуди, ще бъде гладен, а щом е гладен, ще започне да яде, а първото нещо, което ще изяде, ще бъдете вие.

Малките островърхи многоцветни пламъчета лумнаха като стъблата на лилии във вълшебен сън, но топлината им не достигна до децата и те замръзваха все повече и повече.

— Няма да сме много приятни на вкус, когато драконът ни яде, и това е голяма утеха — каза Джордж. — Ще сме се вледенили дълго преди това.

Изведнъж се чу плясък на крила, дивата кокошка кацна върху главата на дракона и каза:

— Мога ли да помогна с нещо?

По това време децата така бяха замръзнали, ама толкова много се бяха вледенили, че бяха забравили всичко останало и не можеха да си кажат името. Така че дивата кокошка каза:

— Един момент. Толкова съм благодарна за възможността да покажа признателността си към вас заради вашето смело поведение по повод на фойерверките!

В следващия момент се разнесе тих плясък на крила и тогава над главите на децата бавно и меко започнаха да се сипят стотици и хиляди малки бели пухкави перца. Те се стелеха върху Джордж и Джейн като снежинки и като се наслагваха едно върху друго, образуваха все по-дебела покривка, така че в един момент децата се оказаха под купчина от бели пера и само лицата им личаха сред белотата.

— О, скъпа моя, добричка, мила дива кокошчице — извика Джейн притеснено, — но сега ти самата ще замръзнеш, след като ни даде всичките си прекрасни безценни пера!

Дивата кокошка се разсмя, а смехът й се понесе като ехо от хиляди подобни птичи гласове.

— Наистина ли си помисли, че всички тези пера идват от едни и същи птичи гърди? Ние тук сме хиляди и хиляди и всяка една от нас може да отдели снопче меки гръдни перца, за да помогне на две малки мили сърца да се стоплят!

Това каза дивата кокошка, която наистина имаше изящни маниери.

И така, децата се сгушиха под перата и се затоплиха, а когато тюленовите джуджета се опитаха да махнат перата, дивата кокошка и нейните приятелки се спускаха върху лицата им, като махаха с криле, кряскаха и ги отблъскваха. А както е известно, джуджетата са страхливи същества.

Драконът все още не помръдваше, но можеше всеки момент да се сгорещи достатъчно, за да се размърда. Сега, когато се стоплиха, Джордж и Джейн вече си възвърнаха способността да мислят и говорят. Те се опитаха да обяснят положението на дивата кокошка, но макар да беше много мила, тя не беше особено умна и само каза:

— Имате си топло гнездо и ние ще се погрижим никой да не ви го отнеме. Какво повече може да искате?

Тогава се чу ново, странно, отривисто пърхане на крилца, много по-фино от полъха от крилете на дивата кокошка. Джордж и Джейн викнаха в един глас:

— Внимавай да не си опърлиш крилцата в огъня!

Защото бяха съзрели белия арктически молец.

— Какво става? — попита молецът, като кацна на опашката на дракона.

Децата му разказаха.

— Тюленови джуджета значи? — каза арктическият молец. — Само почакайте!

И той полетя на зигзаг, избягвайки пламъците, после се върна, а след него долетяха толкова много молци, сякаш изведнъж някой беше дръпнал бяла завеса от крилца между децата и звездите.

И тогава гибелта изведнъж се стовари върху лошите тюленови джуджета.

Защото голямата завеса от лекокрила белота се разкъса и започна да пада така, както пада снегът, и покри тюленовите джуджета, а всяка снежинка от завесата беше жив, пърхащ, гладен арктически молец, който зарови лакомия си нос дълбоко в тюленовата кожа.

Възрастните ще ви кажат, че не молците, а децата на молците ядат кожа, но те само се опитват да ви заблудят. Когато не сте около тях, те казват: „Опасявам се, че молците са наяли хермелиновата ми наметка“, или: „Твоята клета леля Ема имаше чудесно самурено наметало, но то беше наядено от молци“. И сега наоколо имаше толкова много молци на едно място, колкото никога преди това светът не беше виждал, и всички те накацаха върху тюленовите джуджета.

Джуджетата не осъзнаха опасността до момента, в който вече беше твърде късно. Тогава те потърсиха камфор и колоцинт, лавандулово масло и жълт сапун, и боракс, понечиха да се снабдят с тези неща, но преди някое от тях да успее да се добере до аптеката, всичко приключи. Молците ядяха и ядяха, и ядяха, докато тюленовите джуджета, които всъщност не бяха нищо повече от тюленова кожа чак до празните си сърца, не бяха изгризани до последната искрица живот, започнаха да падат едно по едно върху снега и така настъпи краят им. И всичко около Северния полюс се покри с кафявите им кожи.

— О, благодаря ви, благодаря ви, скъпи арктически молци! — извика Джейн. — Вие сте толкова добри! Надявам се, че не сте се тъпкали само заради нас.

Милиони гласове на молци отговориха със смях, мек, колкото крилото на молец:

— Щяхме да сме най-клетото ято молци, ако от време на време не преяждахме, за да услужим на приятел.

И те всички отлетяха, и дивата кокошка отлетя, и тюленовите джуджета бяха мъртви, а огньовете бяха загаснали. Джордж и Джейн останаха сами в тъмнината заедно с дракона.

— О, Господи! — потръпна Джейн. — По-лошо не може и да бъде!

Всички приятели си отидоха и няма кой да ни помогне — въздъхна Джордж.

Изобщо не му минаваше през ума, че драконът можеше да им се притече на помощ, но на кое момче може да хрумне такава мисъл?

Ставаше все по-студено и по-студено, и децата трепереха от студ под покривката от птичи пера.

И когато стана толкова студено, че беше немислимо да стане още по-студено, без да се счупи термометърът, огньовете изведнъж изгаснаха. Тогава драконът разви опашката си от Северния полюс, протегна цялата си ледена снага върху снега и каза:

— Най-после! От тези огньове просто губех съзнание.

Истината беше, че тюленовите джуджета бяха правили обратното на онова, което беше правилно, за да събудят дракона. Той беше заледен от толкова дълго време, че цялото му тяло се беше превърнало в лед, а огньовете го караха да се чувства така, сякаш всеки миг ще се разтопи и ще издъхне.

Когато огньовете изгаснаха, той дойде на себе си и усети глад. Огледа се наоколо, за да открие нещо за ядене. Не забеляза Джордж и Джейн, защото те се бяха вкаменили от страх зад гърба му.

Той бавно се размърда и снежните венци, с които децата бяха завързани за Северния полюс, изведнъж се скъсаха и драконът запълзя на юг с Джейн и Джордж върху големия си люспест, леден, лъскав гръб. Естествено, драконът беше принуден да тръгне на юг, защото когато си на Северния полюс, няма накъде другаде да се върви. Докато се движеше, драконът издаваше оня звън и лекичко потракване, които издава кристалният полилей, когато го докосвате, макар че ви е абсолютно забранено да го правите. Има милиони начини да се тръгне на юг от Северния полюс, затова трябва да признаем, че Джордж и Джейн бяха големи късметлии, тъй като драконът пое по правилния път и изведнъж сложи тежкия си леден крак върху огромната пързалка. Той се спусна с бясна скорост между звездните лампи към Форест Хил и Кристалния дворец.

— Той ще ни отведе у дома — каза Джейн. — О, той е толкова добър дракон, много съм доволна!

Джордж също беше много доволен, макар че децата нямаха представа как ще ги посрещнат вкъщи, особено при положение че краката им бяха мокри и водеха със себе си странен дракон.

Движеха се много бързо, защото драконите могат с еднаква лекота както да се катерят, така и да слизат. Но дори и да ви кажа как точно правят това, няма да разберете, защото още сте на урока за делението с остатък, но ако искате да го научите, за да можете да се хвалите пред съучениците си, ще ви кажа. Това е така, защото драконите могат да си прехвърлят опашките в четвъртото измерение и да ги държат там, а когато успееш да го направиш, всичко останало е фасулска работа.

Драконът летеше с невероятна бързина, само се спря, за да погълне колекционера и спортиста, които се опитваха да се катерят нагоре по пързалката — напразни усилия, защото нямаха опашки, а и никога не бяха чували за четвъртото измерение.

Когато драконът стигна до края на пързалката, запълзя много бавно през тъмното поле отвъд ливадата, където беше запален огънят, до градината, съседна на съседната градина във Форест Хил.

Той се движеше все по-бавно и по-бавно, а когато стигна до ливадата с огъня, спря и понеже арктическата област не беше стигнала дотук, и понеже огънят беше много силен, драконът започна да се топи и топи, и топи, и преди децата да разберат какво прави, се оказаха седнали в огромна локва, ботушите им бяха ужасно мокри, а наоколо не беше останал и помен от дракон!

И така, те влязоха вкъщи.

Естествено, някои от възрастните веднага забелязаха, че ботушите на Джордж и Джейн бяха целите мокри и кални и че те и двамата бяха сядали на някакво много мокро място, така че веднага ги изпратиха да си легнат.

Без друго, времето им за лягане отдавна беше минало.

И сега, ако проявявате любознателност — а това съвсем не е хубаво за едно малко дете, което чете приказки — ще искате да узнаете как така, след като всички тюленови джуджета бяха убити и огньовете бяха изгасени, Северното сияние продължава да свети в студените нощи тъй ярко, както винаги?

Ами не знам! Не изпитвам голяма гордост да призная, че има неща, за които не зная нищо, а това е едно от тях. Едно обаче е сигурно — че който и да е запалил отново огньовете, това не са тюленовите джуджета. Всички те бяха изядени от молците, а онова, което е изядено от молци, не може да послужи за нищо, дори и за запалването на огън!

[1] Празник на 5 ноември във Великобритания, на който се палят големи огньове. — Б.‍пр.‍ ↑

[2] Квартал на Лондон. — Б.‍пр.‍ ↑

[3] Изложбена зала в Лондон. — Б.пр. ↑

V. Островът на деветте водовъртежа

От тъмната арка, която водеше към пещерата на вещицата, висяха черно-жълтите ресни на живи змии. Докато влизаше, пристъпвайки внимателно, кралицата се опита да мине точно в средата на арката. Тогава всички змии повдигнаха плоските си противни глави и се втренчиха в нея с жълтите си зли очи. Знаете, че не е проява на добро възпитание да се втренчваш така, дори в една кралска особа. Това, разбира се, не важи за котките, които могат да се втренчват в когото си искат. А змиите бяха толкова зле възпитани, че дори се изплезиха на клетата дама. Освен това езиците им бяха отблъскващи, тънки и остри.

Съпруг на кралицата беше естествено кралят. Освен че беше крал, той беше и магьосник, при това се смяташе, че е доста вещ в занаята си, така че беше много мъдър и знаеше, че когато кралете и кралиците искат да имат деца, кралицата винаги навестява някоя вещица. И така, той даде на кралицата адреса на вещицата и тя реши да я посети, въпреки че я беше страх и въобще не беше във възторг от цялата работа. Вещицата седеше край един огън и бъркаше някаква пенеста отвара в лъскав меден казан.

— За какво си дошла, миличка? — попита тя кралицата.

— О, искам детенце, много хубаво детенце! — каза с умоляващ глас кралицата. — Готови сме да платим, колкото трябва. Съпругът ми каза…

— О, да! — рече вещицата. — Знам всичко за него. Значи искаш дете? Знаеш ли, че ще ти донесе мъка?

— Но ще ми донесе и радост — каза кралицата.

— Голяма мъка — добави вещицата.

— Още по-голяма радост — добави на свой ред кралицата.

Тогава вещицата каза:

— Хубаво, както искаш. Предполагам, че ще ти коства много да се върнеш, без да си изпълнила заръката на краля?

— Той ще бъде много ядосан — каза клетата кралица.

— Добре, добре — кимна вещицата. — Какво ще ми дадеш, за да получиш дете?

— Каквото поискаш и всичко, което имам — отговори кралицата.

— Тогава ми дай златната си корона.

Кралицата веднага я свали от главата си.

— И колието със сини сапфири.

Кралицата разкопча колието.

— И гривните с перли.

Кралицата смъкна гривните от ръцете си.

— И брошката с рубини.

Кралицата разкопча брошката.

— А сега лилиите от деколтето.

Кралицата измъкна букетчето с лилии от деколтето си.

— И диамантите от малките блестящи катарами на обувките си.

Кралицата си изу обувките.

Тогава вещицата разбърка врящата отвара и пусна в нея последователно короната, колието със сапфири, перлените гривни, брошката с рубини и диамантите от малките лъскави катарами за обувки. Накрая хвърли и лилиите в казана.

Отварата забълбука, на повърхността й се появи пяна в жълти, сини, червени, бели и сребърни оттенъци и от нея се разнесе сладък аромат. Накрая вещицата я изля в гърне и го остави да изстива на прага на пещерата под змиите.

Тогава тя каза на кралицата:

— Детето ти ще има коси, златни като короната ти, очи, сини като тези сапфири. Червеното на твоите рубини ще грее на устните му, кожата му ще бъде така гладка и бледа като перлите ти. Душата му ще бъде тъй бяла и сладка като твоите лилии, а умът му ще е по-ясен от диамантите ти.

— О, толкова ти благодаря! — възкликна кралицата. — А кога ще се появи?

— Ще го намериш, когато се прибереш вкъщи.

— А ти не искаш ли нещо за себе си? — попита кралицата. — Всичко, каквото ти е на сърце — някоя страна ли ще поискаш, или чувал със скъпоценни камъни?

— Нищо не искам, благодаря — каза вещицата. — За един ден мога да направя толкова диаманти, колкото няма да мога да износя цяла година.

— И все пак, нека ти подаря нещичко — продължи да настоява кралицата. — Не си ли уморена от това да си вещица? Не искаш ли да станеш херцогиня или принцеса например?

— Има едно нещо, което ми се иска да имам, но не е по силите ми — каза вещицата.

— О, кажи ми какво е то? — настоя кралицата.

— Искам някой да ме обича — призна накрая вещицата.

Тогава кралицата се хвърли на врата й и я обсипа с половината на сто целувки.

— Защо говориш така? Та аз те обичам повече от живота си! Ти ми даде детенце и то също ще те обича.

— Вероятно ще ме обича — каза вещицата — и когато дойде скръбта, повикай ме. Всяка от твоите петдесет целувки ще бъде заклинание, което ще ме доведе при теб. А сега си изпий лекарството и си върви.

И така, кралицата изпи отварата в гърнето, която вече беше достатъчно изстинала, премина под ресните от змии, а те всички се държаха така възпитано като деца след неделно училище. Някои от тях дори се опитаха да й направят реверанс, докато минаваше под тях, макар това да не е никак лесно, когато висиш на опашката си. Но змиите разбираха, че кралицата е приятелка на тяхната господарка, така че направиха всичко възможно да проявят учтивост.

Когато кралицата се прибра у дома, в люлка с кралския герб лежеше бебе и плачеше възможно най-естествено. То имаше розови панделки на ръкавите и кралицата веднага разбра, че е момиченце. Когато кралят научи това, той започна да скубе от яд черната си коса.

— Ах, ти, глупава кралице! — развика се той. — Защо не се ожених за по-умна дама? Мислиш ли, че си дадох този труд да те изпратя при вещица и да дам толкова пари, за да получа момиче? Знаеше много добре, че искам момче — момче, наследник, принц, който да научи всичките ми заклинания и магии и да управлява кралството след смъртта ми. Залагам короната си, че дори не си се сетила да споменеш на вещицата за това. Така ли беше?

Кралицата сведе глава и си призна, че е поискала само да има дете.

— Много добре, госпожо — каза язвително кралят. — Чудесно, прави, каквото искаш. И се радвай на дъщеря си, докато расте.

Кралицата това и направи. През всичките години от живота си тя не беше изпитвала и половината от щастието, което я изпълваше във всеки момент, когато държеше бебето в обятията си. И така, годините си минаваха, кралят ставаше все по-изкусен като магьосник и все по-неприятен у дома, а с всеки изминат ден принцесата ставаше все по-красива и по-мила.

Кралицата и принцесата хранеха златните рибки във фонтаните в градината с трохи от тортата за осемнайсетия рожден ден на принцесата, когато дойде кралят, тъмен като облак, а след него заподскача черният му гарван. Кралят размаха юмруци на семейството си, както обикновено правеше, когато ги видеше, защото не беше крал с добри домашни обноски. Гарванът кацна на ръба на мраморния басейн и се опита да кълве златните рибки. С това искаше да покаже, че е в същото настроение като господаря си.

— Момиче естествено! — каза кралят ядосано. — Чудя се как смееш да ме гледаш в очите, като знаеш как глупостта ти развали всичко.

— Не трябва да говориш така на майка ми — каза принцесата.

Тя беше вече на осемнайсет и изведнъж осъзна, че е пораснала и може да казва открито какво мисли.

Няколко минути кралят остана безмълвен. Беше твърде ядосан. Но кралицата заяви:

— Мило дете, не се меси!

Каза го много сърдито, защото беше уплашена.

А на съпруга си отвърна:

— Скъпи, защо трябва да продължаваме да се тревожим? Дъщеря ни не е момче, това е вярно, но може да се омъжи за някой умен мъж, който да управлява кралството след смъртта ти и да усвои цялото магьосническо изкуство, на което можеш да го научиш.

Кралят си върна дар-словото.

— Ако тя се омъжи — каза той бавно, — съпругът й трябва да бъде много умен човек, о, да, наистина трябва да е много умен! И трябва да знае много повече магии от онези, на които някога ще го науча.

Кралицата веднага разбра по тона на краля, че си е наумил нещо противно.

— Ах! Моля те, не наказвай детето за това, че обича майка си!

— Няма да я накажа заради това. Само ще я науча да уважава баща си.

Без дума повече той отиде в лабораторията си и работи цяла нощ, като вареше разноцветни отвари в керамични съдове и със странни изкривени букви преписваше заклинания от стари кафяви книги с петна от мухъл върху пожълтелите им страници.

На следващия ден планът му беше готов. Той отведе клетата принцеса до Самотната кула, която се издигаше на един остров в морето, на хиляди километри от обетованите земи. Даде й зестра и й осигури добър доход. Повика компетентен дракон да се грижи за нея и уважаван грифон, на когото познаваше цялото родословие и възпитание, и нареди:

— Ще живееш тук, мила моя уважаема дъще, докато умният мъж дойде, за да се ожени за теб. Той трябва да е достатъчно умен, за да премине с кораб между деветте водовъртежа, които обикалят острова, и да убие дракона и грифона. Докато не се появи, никога няма да станеш нито по-мъдра, нито ще остарееш. Без съмнение, той ще дойде скоро. Можеш да си запълваш времето с бродиране на сватбената си рокля. Пожелавам ти радост, предана моя дъще!

И каляската му, теглена от пет мълнии (мълниите се движат много бързо), се издигна във въздуха и отлетя, а бедната принцеса беше изоставена сама, само с един дракон и един грифон, на Острова на деветте водовъртежа.

Кралицата плака един ден и една нощ, а после си спомни за вещицата и я повика. Когато вещицата дойде, кралицата й разказа всичко.

— Заради двата пъти по двайсет и пет целувки, с които ме обсипа, ще ти помогна — рече вещицата. — Но това е последното нещо, което мога да направя, а то не е кой знае какво. Дъщеря ти е омагьосана и аз мога да те отведа при нея. Но щом го сторя, ти ще се превърнеш в камък и ще останеш така, докато магията над твоето дете бъде премахната.

— Мога да бъда камък и хиляда години — каза клетата кралица, — ако в края им мога отново да видя скъпото ми дете.

И така, вещицата качи кралицата на каляска, теглена от живи слънчеви лъчи (които пътуват по-бързо от всичко на света и са много по-бързи от мълниите), и те я отведоха до Самотната кула на Острова на деветте водовъртежа. Там, в Самотната кула, на пода на най-красивата стая седеше принцесата и плачеше така, че да ти се скъса сърцето, а от двете и страни бяха застанали драконът и грифонът и гледаха строго.

— О, мамичко! — проплака тя, хвърли се на врата на кралицата и се вкопчи здраво, сякаш искаше да остане така завинаги.

— А сега — започна вещицата, след като се бяха наплакали, колкото им душа иска — мога да направя едно-две дребни неща за вас. Времето няма да натъжава принцесата. Всички дни ще си приличат като един, докато дойде нейният спасител. А ние с теб, скъпа кралице, ще стоим вкаменени на вратата на кулата. Като направя това, аз ще загубя цялата си магическа сила и когато кажа заклинанието, което ще те превърне в камък, също ще се вкаменя и ако изобщо някога възвърна предишния си облик, никога повече няма да имам магическа сила, а ще бъда просто една щастлива стара жена.

Тогава трите се целунаха много пъти, вещицата произнесе заклинанието и двете жени се превърнаха в каменни статуи от двете страни на вратата. Едната от тях имаше каменна корона на главата и каменен скиптър в ръката, а другата държеше каменна плоча с издълбани думи, които драконът и грифонът не можеха да разчетат, въпреки че бяха получили много добро образование.

И наистина всички дни изглеждаха еднакво на принцесата и всеки следващ ден й се струваше заветният, когато майка й щеше да излезе от студения камък и да я целуне. А годините си минаваха. Злият крал умря, на престола му седна друг, много неща се промениха в света, но островът не се промени, нито пък деветте водовъртежа, нито грифонът, нито пък драконът, нито двете каменни жени. И през цялото това време, още от първия ден, се чувстваше как денят на освобождаването на принцесата все повече се приближава. Но само принцесата усещаше това приближаване, при това само в сънищата си. А годините се нижеха с десетици и стотици, деветте водовъртежа продължаваха да обикалят острова, като ръмжаха триумфално и разказваха на вълните историята за кораб, който бяха погълнали в лакомата си паст, носещ на палубата си някакъв принц, който се беше опитвал да спечели сърцето на принцесата и нейната зестра. Огромното море знаеше всички останали истории за принцове, дошли от много далеч, които бяха видели водовъртежите, бяха поклатили мъдрите си млади глави, изричайки: „Гробище за кораби!“, и се бяха завърнали към тихия, спокоен и удобен живот в техните кралства.

Но никой не разказваше историята за спасителя, който щеше да дойде. А годините си минаваха.

И така, след много години, които не бихте искали да добавяте към вашия календар, един моряк излезе в океана с чичо си, който беше опитен капитан. А момчето можеше да навие корабно платно, да намотае въже и да държи стабилен курс на кораба срещу вятъра. Пък и момчето беше толкова добро, като сбора на всички добри момчета, посещавали неделно училище цял месец, и заслужаваше да стане принц.

Съществува Нещо, което е по-мъдро от целия свят и знае кога хората заслужават да станат принцове. И това Нещо дойде от най-отдалечения край на света и зашушна в ухото на момчето.

И момчето го чу, макар че не знаеше точно какво чува, загледа се в черното море с галопиращите вълни от бяла пяна и съзря светлина в далечината. Попита чичо си, капитана:

— Каква е тази светлина?

Тогава капитанът каза:

— Найджъл, всички добри сили на света биха ти подсказали да не плаваш близо до тази светлина. Тя не е спомената в никоя географска карта, но е отбелязана в старата карта, с която плавам, която преди това принадлежеше на баща ми, а преди това на бащата на баща му. Това е светлина, която идва от самотния Остров на деветте водовъртежа. И когато бащата на моя баща е бил млад, чул от един много стар човек, своя прапрапрадядо, че в тази кула омагьосана принцеса, по-красива от светлината на деня, очаква своя спасител. Но спасение няма, така че никога не плавай в тази посока и не мисли повече за принцесата, защото това е само глупава история. Но водовъртежите са съвсем истински.

Естествено от този ден нататък Найджъл не мислел за нищо друго. И докато плавал насам-натам в открито море, виждал от време на време светлината, която блестяла сред дивия рев на деветте водовъртежа. Една нощ, когато корабът бил хвърлил котва, а капитанът спял в каютата си, Найджъл спуснал лодка от кораба и се отправил в тъмното море към светлината. Той не смеел да се приближи прекалено много, преди светлината на изгрева да му покаже какво представляват водовъртежите, от които трябвало да се пази.

Но когато се зазорило, видял как Самотната кула се издига мрачно сред розово-жълтите отблясъци на утринната светлина, а в основата й имало мрачен вихър от черна вода и той чул страхотния му рев. И така, той приближавал с лодката до острова и се отдалечавал в шест последователни дни. На седмия ден вече знаел нещо. Защото човек научава нещо, когато посвети цялата си мисъл на него в рамките на седем дни, дори ако това е само първото склонение, таблицата за умножение по девет или периодите на царуване на английските крале.

Това, което научи, беше следното — че от всичките 1440 минути, от които е съставен денят, за пет минути водовъртежите утихват, настъпва отлив и водата се отдръпва от жълтия пясък. Случваше се всеки ден, но всеки ден с пет минути по-рано от предишния. Той се увери в това с помощта на корабния хронометър, който беше взел предвидливо със себе си.

И така, на деветия ден, пет минути преди обед, Найджъл беше готов. И когато водовъртежите изведнъж стихнаха и нивото на водата рязко се смъкна, точно както водата се оттича в продупчен леген, той изпъна гръб, дръпна здраво греблата и закова лодката върху жълтия пясък. После я завлече в една пещера и зачака.

В дванайсет часа, пет минути и една секунда водовъртежите отново нахлуха с черните си мощни води, а Найджъл надникна от пещерата и на ръба на скалата, надвиснала над морето, видя принцесата, по-красива от летен ден, със златни коси и зелена рокля, и отиде да се срещне с нея.

— Дойдох да те видя — каза той. — Колко си очарователна и красива!

— А ти си много добър, умен и мил — каза принцесата, усмихна се и му подаде двете си ръце.

Той докосна с устни всяка от тях, преди да ги пусне.

— Когато отново настъпи отлив, ще те кача на лодката и ще те отведа — каза той.

— А какво ще правим с дракона и грифона? — попита принцесата.

— Господи! — въздъхна Найджъл. — Не знаех за тях. Предполагам, че мога да ги убия?

— Не бъди глупав — каза принцесата, като се направи на много възрастна, защото, макар да беше прекарала на острова незнайно колко много години, тя си беше просто на осемнайсет и все още обичаше да се преструва на онова, което не е. — Та ти нямаш нито меч, нито щит, нито каквото и да било.

— А тези зверове никога ли не заспиват?

— А, да — отговори принцесата, — но само веднъж на двайсет и четири часа и тогава драконът се вкаменява. Но грифонът сънува. Грифонът спи всеки ден във времето за чай в късния следобед, а драконът спи всеки ден за пет минути, като всеки ден заспива три минути по-късно от предишния ден.

— По кое време заспа днес? — попита Найджъл.

— В единайсет — отговори принцесата.

— А ти можеш ли да решаваш задачи?

— Не, никога не съм била добра в задачите.

— Тогава аз трябва да реша задачата — въздъхна той. — Аз мога, но това е бавна работа и ме прави много нещастен. Ще ми отнеме няколко дни.

— Не започвай още да решаваш — каза принцесата. — Ще имаш цялото време на света да си нещастен, когато не съм с теб. Разкажи ми всичко за себе си.

И той й разказа, а после принцесата му разказа всичко за себе си.

— Знам, че съм тук от дълго време — започна тя, — макар че не знам какво представлява времето. Пък и съм много заета с извезването на копринени цветя върху златната рокля за сватбата ми. Грифонът върши домашната работа — крилата му са толкова удобни с перата си при метенето и почистването на прах. Драконът готви, той е много горещ отвътре, така че това не представлява проблем за него, и макар да не знам какво представлява времето, сигурна съм, че вече е време за сватбения ден, тъй като ми остават само една маргаритка на ръкава и една лилия на деколтето, за да довърша златната ми рокля.

Тогава от скалите над тях се чу сухо потракване и сумтене.

— Това е драконът — каза уплашено принцесата. — Довиждане! Бъди добро момче и се заеми със задачата.

И тя го остави да се бори с аритметиката.

А задачата беше следната: Ако водовъртежите стихват и отливът настъпва веднъж на всеки двайсет и четири часа, и това става пет минути по-рано всеки ден, и ако драконът заспива всеки ден с три минути по-късно от предишния, след колко дни и по кое време през деня отливът ще настъпи три минути преди драконът да заспи?

Както виждате, това е една много проста задача. Можете да я решите за минутка, защото учите в много добро училище и сте си направили труда да си научите уроците, но с клетия Найджъл съвсем не беше така. Той се захвана здраво със задачата, като взе парче тебешир и един гладък камък. Първо използва пръстите на ръцете си, после използва деление, умножение, и правилото на трите четвъртини. Опита се да реши задачата с десетични дроби и сложна лихва. Опита чрез квадратен корен и кубичен корен. Опита чрез просто сумиране, със смесени примери с прости дроби. Но всичко беше напразно. Тогава се опита да реши задачата чрез алгебрични методи, с квадратни уравнения, тригонометрични функции, алгоритми и конични сечения. Не вършеха работа. Получаваше отговор наистина, но той всеки път беше различен и той не можеше да бъде сигурен кой от тях е верният.

И точно когато си мислеше как умението да решаваш задачи е по-важно от всичко останало, принцесата се върна. Вече се мръкваше.

— Вече седем часа решаваш задачата и още не си я решил — каза му тя. — Погледни, ето какво пише върху камъка на статуята край долната врата. Това са цифри. Може би това е отговорът на задачата.

И тя му подаде голям бял лист от магнолия. С иглата на перлената си брошка беше надраскала на него цифри, линиите бяха потъмнели и се открояваха върху листа. Найджъл прочете:

САНД ДЕВЕТ ДНИ О.‍ 24. Д.‍ 27 Отг. П.‍П.

И грифонът е изкуствен.

Пр.

Той плесна с ръце.

— Скъпа принцесо — каза той, — знам какъв е правилният отговор. Тук пише „Пр.“, нали виждаш? Но аз ще го докажа.

И той бързо направи изчисления отзад напред чрез уравнения и конични сечения и всички математически правила, за които се сети. И всеки път получаваше един и същ отговор.

— А сега трябва да чакаме — обясни той.

И те зачакаха.

Всеки ден принцесата идваше при момчето и му носеше храна, приготвена от дракона, а той си живееше в пещерата и й говореше, когато тя идваше при него, и си мислеше за нея, когато я нямаше, а те двамата бяха щастливи като дълъг летен ден. Тогава най-накрая настъпи Денят. Найджъл и принцесата се приготвиха да осъществят своя план.

— Сигурна ли си, че той няма да те нарани, мое единствено съкровище? — попита я Найджъл.

— Напълно — отговори принцесата. — Бих искала да съм на половина толкова сигурна, че няма да нарани теб.

— Моя принцесо — започна той нежно, — две мощни сили са на наша страна — силата на любовта и силата на аритметиката. Тези две сили са по-могъщи от всичко останало на тоя свят.

И така, когато нивото на водата в началото на отлива започна да спада, Найджъл и принцесата изтичаха до пясъка, за да може драконът, който стоеше на терасата, за да наблюдава всичко наоколо, да ги види. Тогава Найджъл взе принцесата в обятията си и я целуна. Грифонът беше зает да мете стълбището на Самотната кула, но драконът ги видя и изрева от ярост, а ревът му беше с мощта на двайсет двигателя на парни локомотиви, пуфтящи едновременно на гара Канон Стрийт.

Влюбената двойка се загледа в дракона. Той беше страшен за гледане. Главата му беше побеляла от възрастта, а брадата му беше пораснала толкова много, че се заплиташе в ноктите на краката му, когато ходеше. Крилете му бяха бели от солта, наслоена върху кожата му при продължителното излагане на соления морски въздух. Опашката му беше дълга, дебела и бяла и имаше мънички крачета, закачени към всяка съчленена част, безкрайно много крачета, така че изглеждаше като голяма тлъста копринена буба, а ноктите му бяха дълги като уроците в училище и остри като щикове.

— Довиждане, любов моя! — извика Найджъл и се затича по жълтия пясък към морето.

Беше завързал за ръката си края на едно въже.

Драконът се плъзна надолу по скалата, а в следващия момент вече пълзеше, гърчеше се, търкаляше се и фучеше по брега зад Найджъл, като дълбаеше огромни дупки в пясъка с тежките си ходила, а самият край на опашката му, където вече нямаше крачета, оставяше следа от влаченето си по пясъка, каквато оставяте и вие, когато пускате лодка в морето. Той издишваше огън, докато мокрият пясък започна да съска, а водата в скалните вирове така се изплаши, че се превърна в пара и се издигна в небето на малки облачета.

Найджъл продължаваше да тича, а драконът го следваше. Заради парата принцесата не виждаше нищо, стоеше на брега и плачеше горчиво, държейки здраво с дясната си ръка другия край на въжето, както Найджъл й беше заръчал, докато в лявата, пак по негова заръка, държеше корабния хронометър и поглеждаше в него през сълзи, за да знае в кой момент да дръпне въжето.

Найджъл продължаваше да тича по пясъка, а драконът продължаваше да го следва по петите. А водата на морето се беше оттеглила, само малки задрямали вълни галеха брега.

Когато стигна до ръба на водата, Найджъл се спря, обърна се назад, драконът подскочи и изрева от ярост, а ревът му можеше да заглуши двигателите на всички локомотиви, кръстосващи железопътните линии на Англия. Но той не можа да довърши този разтърсващ земята рев, защото изведнъж клюмна и усети, че от съня клепачите му натежават, тогава направи кръгом и се затътри, доколкото му стигаха силите, към сушата, тъй като спането около басейни с вода е много опасно. Но преди да стигне брега, сънят го надви и той се превърна в камък. Като видя това, Найджъл се спусна с бясна скорост назад, а приливът заприижда зад него, тъй като сънят на водовъртежите беше към своя край. Той се запрепъва и когато водата се издигна съвсем, премина в плуване, а принцесата задърпа с всички сили въжето, което държеше в ръцете си. Когато Найджъл се добра до сухия ръб на скалата, вълните вече се разбиваха в брега и се бяха превърнали отново в пояс от девет водовъртежа около острова.

Но драконът беше заспал под водовъртежите и когато се събуди, установи, че се е удавил, така че това беше краят му.

— Сега остава само грифонът — каза Найджъл.

А принцесата отвърна:

— Да, така е, само че… — и тя целуна Найджъл и се върна обратно в кулата, за да довърши бродирането на последната лилия върху деколтето на булчинската си рокля.

Тя не преставаше да мисли за надписа върху камъка, където пишеше, че грифонът е изкуствен, и на следващия ден каза на Найджъл:

— Нали знаеш, че грифонът е наполовина лъв, наполовина орел, а когато се свържат другите две половини, се получава леогриф. Но аз никога не съм виждала леогриф. Затова пък ми хрумна една идея.

Те обсъдиха идеята и уточниха подробностите.

Когато грифонът заспа същия следобед по времето за чай, Найджъл тихо се промъкна зад него и му настъпи опашката, а в това време принцесата извика:

— Внимавай! Зад тебе има лъв!

Тогава грифонът, който изведнъж се разбуди, изви широкия си врат и погледна назад, за да види лъва, който го заплашва, зърна лъвски хълбок и заби орловата си човка в него. Грифонът беше изкуствено изобретение на краля магьосник и двете му половини така и не бяха успели да свикнат една с друга. Така че сега орловата половина от грифона, която все още беше полузаспала, смяташе, че се бори с лъв, а лъвската част, която също беше полузадрямала, мислеше, че се бие с орел, а целият грифон в неговата замаяна просъница нямаше представа, че е едно цяло, сякаш беше забравил от какво е направен. Така че грифонът започна да се върти, като едната му половина се боричкаше с другата, докато орелът изкълва лъва до смърт, а лъвът разкъсваше орела с ноктите си, докато той издъхна. И така, грифонът, направен от лъв и орел, загина също като пословичните котки от ирландския град Килкени, които се били и драли така ожесточено, че накрая издъхнали.

— Горкият грифон! — въздъхна принцесата. — Беше толкова добър в домакинската работа. Винаги съм го харесвала повече от дракона. Не беше така избухлив като него.

Тогава зад гърба на принцесата се чу леко шумолене и се появи майка й, кралицата, която се беше измъкнала от каменната статуя в момента, в който грифонът беше загинал, и сега се спусна да прегърне скъпата си дъщеря. Магьосницата бавно слизаше от своя пиедестал. Беше се вдървила от дългото стоене неподвижно.

След като си разказаха всичко една на друга стотина пъти, магьосницата попита:

— А какво ще правим с водовъртежите?

Найджъл отговори, че няма никаква представа. Тогава магьосницата рече:

— Вече не съм вещица, а само една щастлива стара жена, но все още знам някои неща. Тези водовъртежи бяха създадени от краля магьосник, който пусна девет капки от кръвта си в морето. А кръвта му беше толкова зла, че оттогава морето се опитва да се отърве от нея и затова направи тези водовъртежи. Сега трябва да се действа по време на отлива.

Найджъл разбра какво му казва магьосницата, тръгна по пясъка към морето по време на отлива и откри голям червен рубин в една кухина в пясъка, оставена от първия водовъртеж. Това беше първата капка от злата кръв на краля.

На следващия ден Найджъл откри още един рубин, а на по-следващия — още един и това продължи до деветия ден, когато морето стана гладко като стъкло.

По-късно деветте рубина бяха използвани в селското стопанство. Ако искате една нива да е изорана, достатъчно е да ги заровите в нея. Тогава цялата почва на повърхността на нивата се преобръща в опит да изхвърли рубините, пълни със зли сили, и на сутринта нивата беше изорана така внимателно, както би я обработил всеки млад човек в района на Оксфорд. Така че в крайна сметка от злия крал имаше някаква полза.

Когато морето утихна, от всички краища на света заприиждаха кораби с хора, които искаха да чуят тази великолепна история. На острова беше построен красив дворец, принцесата облече златната си сватбена рокля и се омъжи за Найджъл и те заживяха дълго и щастливо заедно.

Драконът, целият от камък, все още лежи в пясъка и при отлив малките деца идват да си играят, като се катерят по него или тичат около него. А частите на грифона бяха заровени под лехата с магданоз в градината, защото той беше толкова добър в домакинската работа и не беше негова вината, че беше направен толкова зле от краля магьосник и му беше възложена глупавата задача да пази една принцеса от нейния любим.

Не се съмнявам, че бихте искали да научите как е живяла принцесата през дългите години, когато драконът е готвил. Скъпи мои, тя просто се е издържала от доходите си, а това е начин на живот, който мнозина мечтаят да имат.

VI. Дресьорите на Дракони

Някога, много отдавна, имало един много стар замък. Той бил толкова стар, че стените, кулите, бойниците, портите и арките му били целите в руини, а от някогашния му блясък били оцелели само две стаички и точно в тях се намирала ковачницата на ковача Джон. Той се устроил там, защото бил твърде беден, за да живее в собствена къща, а и никой не му искал наем за стаите сред руини, тъй като всички лордове в двореца отдавна били покойници. В тези стаички Джон духал със своите духала, ковял желязо и вършел всичко, което някой му възложел. Работата му не била кой знае колко, защото повечето от поръчките отивали при кмета на града, който също бил ковач, при това с доста авторитет в ковашкия занаят и с просторна ковачница с изглед към градския площад. В нея се трудели усърдно дванайсет чираци, които блъскали чуковете като цяло ято кълвачи, и дванайсет калфи, които давали нареждания на чираците. В ковачницата имало нова ковашка пещ, автоматичен чук, електрически духала и всички удобства, за които може да се сети човек. Така че естествено, когато някой от жителите на града искал да си подкове коня или да му се поправи счупената ос на каруцата, отивал при кмета. Ковачът Джон се опитвал да се препитава с няколкото поръчки от случайно минаващи странници, които нямали представа колко по-добра е ковачницата на кмета. Двете стаички били топли и сухи, но много тесни, затова ковачът държал старото желязо, разни инструменти и дреболии, дървата за огрев и малкото въглища в голямата тъмница в подземието на двореца. Това била една великолепна тъмница с красив сводест покрив и големи железни пръстени, чиито скоби били вградени в стените, за да може пленниците да бъдат здраво завързвани за тях, а в единия край имало стълба с широки стъпала, водещи надолу незнайно къде. Дори лордовете от двореца в доброто старо време не знаели накъде водят тези стъпала, но от време на време безгрижно изритвали някой от затворниците надолу по тях и естествено затворникът никога не се връщал. Ковачът не смеел да слезе под седмото стъпало, както и аз не смея, така че и аз като него не знам какво има в края на тези стълби.

Ковачът Джон имал жена и малко бебе. Когато жената не била заета с домашна работа, тя кърмела бебето и плачела при спомена за щастливите дни, когато живеела с баща си в къща и ферма със седемнайсет крави и когато през летните вечери Джон идвал да я ухажва, говорел забавни неща и носел китка в илика. А сега косата на Джон побеляла и храната никога не достигала.

Колкото до бебето, то било много ревливо и през нощта, когато майка му най-после се добирала до леглото, то винаги заплаквало, така че тя никога не можела да си почине и се чувствала много изтощена.

Бебето си отспивало през деня, но клетата му майка не можела да си го позволи. Така че когато нямала никаква работа, тя просто сядала и заплаквала, защото била изтощена от работа и тревоги.

Една вечер ковачът бил зает с работата в ковачницата. Той изковавал подкова за козата на една много богата дама, която желаела да види как ще се почувства козата й, ако я подковат, и се чудела дали подковата ще струва пет или седем пенса, преди да поръча целия комплект от четири подкови. Това била единствената поръчка за цялата седмица. И докато ковачът работел, жена му кърмела бебето, което този път като по чудо не плачело.

Изведнъж към шума от духалата и дрънченето на желязото се добавил още един звук. Ковачът и жена му се спогледали.

— Какво беше това? — попитал той.

— Нямам представа — отговорила тя.

Звукът се усилил и двамата така се притеснили, че не могат да определят какво е това, че ковачът ударил подковата с чука по-силно от всякога, а жена му започнала да пее на бебето — нещо, което седмици наред преди това нямала сили да прави. Но независимо от усърдието на ковача с духалата и чука и песента на майката, звукът с неясен източник станал по-силен и колкото повече те се опитвали да не го чуват, толкова се усилвал. Бил като от продължителното мъркане на някакво огромно същество, а причината те да се преструват, че не вярват в съществуването му, бил фактът, че той идвал от голямото подземие под тях, където стояли старото желязо, дървата за огрев и малкото въглища и където разбитото стълбище водело незнайно къде в тъмното.

— В подземието не може да има нищо — казал ковачът, като изтрил лице с длан. — Трябва след малко да отида там за още въглища.

— Разбира се, че там няма нищо. А и как може да има? — рекла жена му.

И те направили усилие да повярват, че там долу няма нищо, и почти успели.

Ковачът взел в едната си ръка лопатата, а в другата — чука, завързал едно фенерче на пръста си и тръгнал надолу по стълбите, за да донесе въглища.

— Взех чука не защото смятам, че долу има нещо — обяснил той, — а защото ще ми свърши работа, ако трябва да разбия няколко по-едри буци въглища.

— Разбрах — отговорила жена му, която същия следобед донесла въглищата в престилката си и знаела, че те са почти на прах.

И ковачът тръгна надолу по виещото се стълбище към подземието и застанал в дъното на стълбите, като държал фенерчето над главата си просто за да види дали подземието е наистина празно, както обикновено. Половината от него била празна, както винаги, като изключим старото желязо и разни инструменти, дървата за огрев и въглищата. Но другата половина — не. Тя била доста пълна и онова, с което била запълнена, бил един дракон.

— Трябва да е дошъл по тези грозни разбити стълби незнайно откъде — казал ковачът на себе си, като целият треперел, докато се опитвал да се върне обратно по виещото се стълбище.

Но драконът бил твърде пъргав, измъкнал огромните си нокти и го сграбчил за крака, а когато се движел, подрънквал като огромна връзка ключове или като ламаринените листове, с които имитират гръмотевици по време на пантомима.

— Не си отивай! — казал драконът, пелтечейки, а гласът му съскал като влажен фишек.

— Горкият аз! — изплакал клетият Джон, треперейки като лист в ноктите на дракона. — Какъв хубав край за един уважаван ковач, няма що!

Драконът бил доста впечатлен от тази забележка.

— Би ли повторил? — помолил той доста любезно.

Тогава Джон повторил изречението, натъртвайки на всяка сричка:

— Ка-къв ху-бав край за е-дин у-ва-жа-ван ко-вач!

— О, не знаех — казал драконът. — Сега разбирам, че точно ти ми трябваш.

— Разбрах това и преди да ми го кажеш — отвърнал Джон, а зъбите му тракали.

— Нямам представа за какво говориш — рекъл драконът, — но бих искал да направиш нещо за мен. Някои нитове на едното ми крило са излезли от връзките. Би ли ги наместил?

— Разбира се, господине — казал Джон доста учтиво, защото човек трябва винаги да е любезен с евентуален клиент, пък бил той и дракон.

— Ти сигурно си майстор в своя занаят, нали? Можеш веднага да разбереш какво не е наред — продължил драконът. — Просто ела тук и свържи отново плочките на крилото ми.

Когато драконът разхлабил нокти, Джон го доближил боязливо и установил, че наистина крилото му виси и няколко от плочките близо до връзките се нуждаят от занитване.

Изглежда, драконът бил направен почти изцяло от желязна броня в жълто-кафяв цвят, леко ръждясала очевидно от влагата, а под нея бил покрит с някаква козина. Цялото ковашко майсторство се надигнало в сърцето на Джон и той се почувствал много по-уверен.

— Всъщност крилото може да се оправи и с един-два нита, господине — обяснил той. — Но за да се получи наистина добре, ще ти трябват повечко.

— Захващай се за работа тогава — наредил драконът. — Поправи ми крилото, а след това аз ще изляза оттук и ще изям целия град, а ако наистина се справиш успешно, теб ще изям последен.

— Не искам да бъда изяден последен — казал Джон.

— Добре тогава, ще изям първо теб — съгласил се драконът.

— И това не искам — признал Джон.

— Тогава ти изобщо не знаеш какво искаш, глупави ковачо — казал драконът. — Хайде, захващай се за работа!

— Не обичам тази работа, господине — казал Джон, — и това е истината. Знам колко лесно стават инциденти. Всичко уж върви гладко, някой казва: „Моля те, занити ми крилата и ще те изям накрая“, човек се захваща за работа, леко прищипва, без да иска, нитовете и после възниква пожар и се появява дим, а извиненията няма да помогнат.

— Давам честната си дума на дракон — казал драконът.

— Знам, че няма да го направите нарочно, господине — отговорил Джон, — но един джентълмен показва с подскок или подсмърчане, когато е прищипан, а едно подсмърчане ще е достатъчно за мен. Сега ще ми позволите ли да ви завържа?

— Това ще бъде толкова унизително — противопоставил се драконът.

— Винаги завързваме конете — казал Джон, — а конят е много благородно животно.

— Всичко това е много хубаво — казал драконът, — но как да съм сигурен, че ще ме отвържеш, когато ми сложиш нитовете? Дай ми нещо за залог. Кое е най-ценното за теб?

— Моят чук — отговорил Джон. — Един ковач е нищо без своя чук.

— Но той ще ти трябва, за да ме занитиш. Измисли нещо друго, при това бързо, иначе ще те изям пръв.

В това време бебето в стаята над тях заплакало. Майка му била толкова тиха, че то си помислило, че е настъпила нощта, майка му си е легнала и е дошло време за плач.

— Какво беше това? — попитал драконът, а всички плочки по гърба му затракали.

— О, това е бебето — обяснил Джон.

— Какво е това? — попитал драконът. — Може би е нещо, което цениш?

— Да, и така може да се каже — отговорил ковачът.

— Тогава ми го донеси — заповядал драконът — и аз ще се грижа за него, докато ме занитваш и после ме отвързваш.

— Добре, господине — съгласил се Джон, — но трябва да те предупредя. Бебетата са отрова за дракони и аз не искам да те измамя. Няма проблем да го докосваш, но не трябва да го слагаш в устата си. Не бих искал на такъв мил джентълмен като теб да се случи нещо лошо.

Драконът се размъркал от комплимента и казал:

— Добре, ще бъда внимателен. А сега отиди и донеси това нещо, каквото и да е то.

И така, Джон се затичал нагоре по стълбите възможно най-бързо, защото знаел, че ако драконът стане нетърпелив, преди да бъде завързан, може да размаха едното си крило и да излети през тавана на тъмницата, а той, жена му и бебето щели да умрат в руините. Независимо от плача на бебето, жена му била заспала, Джон го взел, занесъл го в подземието и го сложил в предните лапи на дракона.

— Просто му мъркайте, господине — казал му Джон, — и то ще бъде добричко като котенце.

И така, драконът замъркал, а мъркането харесало на бебето толкова много, че то престанало да плаче.

Тогава Джон се разровил из купчината със старо желязо и открил тежки вериги и голям нашийник, направени по времето, когато хората пеели, работейки, и влагали сърцата си в работата, и затова нещата, които изработвали, били толкова здрави, че да могат да издържат тежестта на хиляди години, а какво да говорим за един дракон.

Джон завързал дракона с веригата, сложил му нашийника и го заключил с ключ за по-сигурно, и се захванал за работа, за да разбере от колко нита се нуждае драконът, за да му оправи крилото.

— Шест, осем, десет, двайсет, четирийсет… — започнал да брои той. — В ковачницата ми няма и половината от необходимото количество. Ако нямате нищо против, господине, ще отида до друга ковачница, за да взема още няколко дузини. Ще отнеме само няколко минути.

И така, ковачът тръгнал, оставяйки бебето в предните лапи на дракона, а то се смеело и гукало от удоволствие при това гръмогласно мъркане.

Джон се затичал към града, колкото го държали краката, и отишъл направо при кмета в неговата ковачница.

— В подземието на замъка има един дракон — обяснил задъхано той. — Завързах го с вериги. Моля те, ела и ми помогни да спасим бебето ми.

И той разказал на кмета и ковачите какво се е случило.

Оказало се обаче, че те всички са заети същата вечер, така че похвалили Джон за находчивостта и му казали, че оставят всичко в неговите ръце.

— Но какво ще стане с бебето ми? — попитал Джон.

— Е, какво толкова — повдигнал рамене кметът. — Ако нещо се случи, винаги ще си спомняш, че бебето ти е загинало за добра кауза.

Джон се прибрал у дома и разказал част от историята на жена си.

— Дал си бебето на дракона? — извикала тя. — Какъв баща си ти!

— Тихо! — той сложил пръст на устните си и й разказал още малко от историята. — А сега аз слизам долу. След като мине малко време, тръгвай и ако запазиш самообладание, момченцето ще е наред.

И така, ковачът слязъл в подземието, а там драконът мъркал с всичка сила, за да не плаче бебето.

— Побързай! — рекъл му драконът. — Не мога да мъркам така цяла нощ.

— Много съжалявам, господине — извинил се ковачът, — но всички дюкяни са затворени. Трябва да отложим работата до сутринта. И не забравяй, че си обещал да се грижиш за бебето. Опасявам се, че ще ти се стори малко уморително. Лека нощ, господине.

Драконът мъркал, докато почти останал без дъх, тогава спрял и когато всичко утихнало, бебето си помислило, че е дошъл часът за лягане и че е време да започне да плаче. И започнало.

— О, господи! — въздъхнал драконът. — Това е ужасно!

И той потупал бебето с лапа, но то заревало по-силно от всякога.

— Толкова съм изтощен! — въздъхнал драконът. — А така се надявах да мога да си поспя.

Бебето продължило да пищи.

— Няма да мога да дремна след всичко това — казал си драконът. — Това може да разбие нервите на всеки.

И той се опитал да приспи бебето, както се приспива малко драконче. Но когато започнал да пее: „Тихо, тихо, бебе драконче“, бебето се разпищяло още по-силно.

— Не мога да го накарам да млъкне — казал драконът и изведнъж видял една жена, седнала на стълбите. — Хей, ела насам! Разбираш ли нещо от бебета? — извикал й той.

— Разбирам това-онова — казала майката.

— Тогава се заеми с това бебе и ме остави да поспя — рекъл драконът и се прозял. — Върни ми го сутринта, преди да се върне ковачът.

И така, майката взела бебето, отнесла го нагоре по стълбите при мъжа си и тримата си легнали щастливи, защото били пленили дракона и били спасили бебето.

На сутринта Джон слязъл в подземието и обяснил внимателно на дракона как точно стоят нещата, донесъл една желязна порта с решетка и я монтирал в дъното на стълбището, а драконът мяукал яростно дни наред, но когато разбрал, че от това няма никакъв смисъл, млъкнал.

Джон отишъл при кмета и му казал:

— Плених дракона и спасих града.

— Благородни спасителю! — извикал кметът. — Ще ти съберем дарения и ще те окичим с лавров венец.

И така, кметът се включил в акцията, като дал пет лири, членовете на занаятчийската камара дали по три, а останалите граждани — кой по гвинея или половин гвинея, кой по половин крона или цяла крона, и когато документът бил готов, кметът поръчал със свои средства на градския поет да напише три поеми, с които да се отбележи събитието. Поемите били приети с възторг, особено от кмета и от членовете на занаятчийската камара.

В първата се възпявало благородното поведение на кмета в спора да се завърже ли драконът, или не. Във втората се възпявала великолепната помощ, оказана от членовете на занаятчийската камара. А в третата се описвали гордостта и радостта на поета по повод предоставената му възможност да възпее подобни дела, в сравнение с които геройствата на свети Джордж изглеждат като нещо съвсем делнично на всеки, който притежава чувствително сърце и достатъчно здравомислие.

Когато събирането на даренията приключило, се оказало, че са събрани хиляда лири, и бил учреден комитет, който да реши какво да бъде направено с тях. Една трета от парите отишли за организирането на банкет за кмета и членовете на занаятчийската камара, втората трета била похарчена за закупуването на златен нашийник с инкрустиран дракон за подарък на кмета и златни медали с инкрустирани дракони за членовете на занаятчийската камара, а онова, което останало от сумата, отишло за разходите на комитета.

Така че за ковача не останало нищо друго, освен лавровия венец и признанието, че тъкмо той бил спасил града. Но след това нещата около ковача тръгнали малко по-добре. Като начало бебето вече не плачело толкова, както преди. След това богатата дама, притежателката на козата, била толкова трогната от благородната постъпка на Джон, че поръчала пълен комплект подкови за два шилинга и четири пенса и дори заплатила два шилинга и шест пенса като благодарствено признание за самоотверженото му поведение. После от близо и далеч заприиждали туристи, готови да платят два пенса, за да слязат по стълбите на подземието, да надникнат през решетката на желязната врата и да зърнат дракона с ръждивокафяв цвят, а посещението струвало три пенса допълнително, когато ковачът запалвал цветен огън, за да може да бъде видян по-добре, и понеже огънят изгасвал бързо, си било на чиста печалба от по два пенса и половина всеки път. А съпругата на ковача сервирала чай за девет пенса на човек, а печалбата растяла с всяка изминала седмица.

Бебето, което се казвало Джон на името на баща си, а му викали галено Джони, започнало да расте. То се сприятелило с Тина, дъщерята на калайджията, който живеел отсреща. Тя била много мило момиченце с руси плитки и сини очи и се била уморила да слуша как Джони, когато бил бебе, бил приспиван от истински дракон.

Двете деца много често надничали зад желязната решетка в опит да зърнат дракона и понякога чували жалостивото му мяукане. Тогава запалвали бенгалски огън за половин пени и го зървали за миг. А междувременно растели и захитрявали.

Един ден кметът и членовете на занаятчийската камара, които били навлекли позлатени одежди и били отишли на лов за зайци, дотичали в паника до градските порти с новината, че през блатата към града се е запътил куц гърбав великан, голям, колкото църква.

— Това е краят! — изплакал кметът. — Готов съм да дам хиляда лири на всеки, който спре великана и му попречи да влезе в града.

Знам как може да разкъса всичко със зъби.

Никой не знаел какво трябва да се направи, но Джони и Тина слушали, спогледали се и побягнали към вкъщи, колкото ги държали краката.

Те стигнали до ковачницата, спуснали се по стълбите към подземието и почукали на желязната врата.

— Кой е там? — попитал драконът.

— Ние сме — отговорили децата.

А драконът така скучаел от самотата, в която бил попаднал от десет години насам, че казал:

— Влизайте, скъпи мои.

— Нали няма да ни нараниш или да избълваш огън срещу нас? — попитала го Тина.

— За нищо на света — отговорил драконът.

И така, децата влезли при дракона и си поговорили с него, казали му какво е времето навън и какво пише във вестниците, а накрая Джони рекъл:

— Към града се е запътил един куц великан. Той е дошъл, за да те изяде.

— Наистина ли? — попитал драконът, като оголил зъби. — Ех, само ако можех да се измъкна оттук!

— Ако те освободим, можеш да избягаш, преди да те е хванал.

— Да, бих могъл — съгласил се драконът, — но може и да не избягам.

— Защо? Няма ли да се изправиш срещу него? — попитала го Тина.

— Не — отговорил драконът. — Аз съм много миролюбив. Пуснете ме и ще видите.

Децата освободили дракона от веригите и нашийника, той съборил единия край на подземието и излязъл навън, като само се спрял до вратата на ковачницата, за да може ковачът да занити крилото му.

Той пресрещнал куция великан пред градската порта и великанът ударил дракона с тоягата си така, сякаш изчуквал желязо, а драконът се държал така, сякаш е направен от разтопен метал — от него излизали огън и дим. Сцената била страховита и хората я наблюдавали от разстояние, като се олюлявали при всеки удар, но отново заставали твърдо на краката си, за да не пропуснат да видят следващия.

Накрая драконът победил, великанът се измъкнал от поражението си през блатата, а драконът, който бил много уморен, се върнал вкъщи да си поспи, като изразил намерението си да изяде града на сутринта. Той се върнал в подземието, защото бил чужденец в града и не познавал никакво друго порядъчно жилище. Тогава Тина и Джони отишли при кмета и членовете на занаятчийската задруга и казали:

— С великана въпросът е решен. Моля, дайте ни наградата от хиляда лири.

Но кметът рекъл:

— О, не, момчето ми. Не ти си решил въпроса с великана, а драконът. Предполагам, че отново си го оковал във вериги, нали? Когато той дойде да си иска наградата, ще си я получи.

— Той още не е окован — казал Джони. — Да го повикам ли да си поиска наградата?

Но кметът отговорил, че няма нужда и че ще даде наградата от хиляда лири на всеки, който успее да завърже отново дракона.

— Не ти вярвам — признал Джони. — Помня как се отнесе към баща ми, когато окова дракона.

Но хората, които подслушвали зад вратата, се намесили и казали, че ако Джони успее да завърже дракона, те ще махнат кмета и ще сложат Джони на негово място. Защото от известно време те били много разочаровани от кмета и смятали, че нещата трябва да се променят.

— Дадено! — викнал Джони.

Хванал Тина за ръка и те двамата хукнали към вкъщи. Призовали всички свои малки приятели:

— Ще ни помогнете ли да спасим града?

А всички деца отговорили:

— Естествено, че ще помогнем! Какво приключение!

— Добре тогава — рекла Тина, — тогава утре на закуска трябва всички да донесете купичките си с хляб и мляко в ковачницата.

— И ако някога стана кмет — обещал тържествено Джони, — ще дам банкет, а всички вие ще бъдете поканени. И на него ще има само сладкиши от начало до край.

Децата обещали и на следващата сутрин Тина и Джони повлекли легена за миене на ръце надолу по витото стълбище.

— Какъв е този шум? — попитал драконът.

— А, това беше само една продължителна великанска въздишка — обяснила Тина.

И тогава всички деца донесли хляба и млякото, а Тина започнала да ги изсипва в легена за миене на ръце и когато той се напълнил, тя почукала на желязната врата с решетка и попитала:

— Можем ли да влезем?

— О, да — казал драконът. — Тук е много скучно.

Тина и Джони влезли и с помощта на още девет деца успели да внесат легена и да го поставят пред дракона. Тогава всички останали си тръгнали, а те седнали на земята и заплакали.

— Какво е това? — попитал драконът. — И защо плачете?

— Това са хляб и мляко — отговорил Джони. — Това е цялата ни закуска.

— Ами хубаво — рекъл драконът, — само че не знам какво искате да направите с тази закуска. Ще изям всички в града веднага щом си почина.

— Уважаеми господин дракон — казала Тина, — бих искала да не ни изяждаш. Ти самият щеше ли да бъдеш доволен, ако някой иска да те изяде?

— Не, никак — признал си драконът, — само че никой няма да ме изяде.

— Не съм толкова сигурен — казал Джони, — има един великан…

— Знам. Аз го преборих и той избяга.

— Да, но сега се появи друг. Онзи, когото победи, е малкият му син. Този е два пъти по-голям.

— Не, той е седем пъти по-голям — намесила се Тина.

— Не, не, девет пъти — добавил Джони. — Той е по-голям от камбанарията.

— О, господи! — възкликнал драконът. — Никога не съм си представял такъв великан.

— А кметът му каза къде си — продължила Тина. — И той ще дойде да те изяде веднага щом наточи големия си нож. Кметът му каза, че си много див дракон, но той не се разтревожи. Каза, че яде само диви дракони с хлебен сос.

— О, това е много неприятно! — въздъхнал драконът. — Предполагам, че тая помия тук е хлебният сос.

Децата кимнали и добавили:

— Естествено, хлебният сос се сервира само с диви дракони. Опитомените се сервират с ябълков сос и лучена плънка. Колко жалко, че не си питомен дракон! Той никога не би ти обърнал внимание — казали му те. — Сбогом, клет дракон, никога повече няма да те видим и сега ще разбереш какво означава някой да те изяде.

И децата отново заплакали.

— Вижте сега — започнал да ги увещава драконът, — не можете ли да се престорите, че съм питомен дракон? Да кажете на великана, че съм просто един малък, стеснителен, питомен дракон, който е ваш домашен любимец?

— Той никога няма да ни повярва — казал Джони. — Ако беше наш питомен дракон, щяхме да те държим вързан. Нямаше да рискуваме да загубим такъв скъп, мил домашен любимец.

Тогава драконът ги помолил веднага да го завържат и те го сторили, като му сложили нашийника и веригите, изковани още преди години във времена, когато хората пеели песни, докато работят, и затова ги направили толкова здрави, че да издържат на всякакво опъване.

И тогава те отишли да кажат на другите какво са направили, а Джони станал кмет и организирал великолепен празник точно както бил обещал, на който били сервирани само сладкиши. В началото на угощението имало локум и кифлички за половин пени, после били сервирани портокали, дъвчащи бонбони, сладки с кокосови стърготини, ментови бонбони, тригуни с плънка от мармалад, малинов сладкиш, сладолед и целувки, а накрая — карамелени бонбони, сладки от джинджифилово тесто и бонбони с вкус на лимон.

Всичко това било чудесно за Джони и Тина, но ако вие сте добри деца с чувствителни сърца, вероятно ще ви стане мъчно за клетия измамен и заблуден дракон, окован в скучната тъмница, който нямало с какво друго да се занимава, освен да си припомня смайващите лъжи, които Джони му бил наговорил.

Когато си помислил как са го измамили, клетият пленен дракон започнал да ридае, а по ръждясалите му плочки започнали да се стичат едри сълзи. И той се почувствал така отпаднал, както понякога се чувстват хората, когато плачат, особено ако не са имали нищо за ядене в продължение на около десет години.

Тогава клетото същество пресушило сълзите си, огледало се наоколо и видяло легена с хляба и млякото. Помислило си: „Ако великаните харесват това влажно бяло нещо, може би на мен също ще ми допадне“, и драконът го опитал, и така му харесало, че изял всичко.

Когато туристите дошли следващия път и Джони отново запалил цветния бенгалски огън, драконът казал срамежливо:

— Извинете, че ви безпокоя, но бихте ли ми донесли още малко хляб и мляко?

И така, Джони уредил всеки ден да се минава с колички, които да събират хляб и мляко от децата за дракона. Децата се хранели за сметка на града, с каквото си пожелаят, а те не обичали да ядат нищо друго, освен торти, кифли и сладкиши, затова казали, че на драго сърце ще дадат на клетия дракон хляба и млякото.

Когато изминали десетина години, откакто Джони бил станал кмет, той се оженил за Тина и в утрото на сватбата им те отишли да видят дракона. Той вече бил доста опитомен, ръждясалите му плочки се били разместили, а под тях бил с мека козина, подходяща за галене. Така че те го погалили, а той казал:

— Просто се чудя как съм харесвал да ям нещо друго, освен хляб и мляко. Сега съм опитомен дракон, нали?

Когато те му кимнали, драконът добавил:

— Сега съм много питомен, затова няма ли да ме отвържете?

Някои хора вероятно нямало да му повярват, но Джони и Тина били толкова щастливи на сватбения си ден, че не вярвали някой на белия свят да им причини зло. И махнали веригите, а драконът казал:

— Извинете ме за момент, но има едно-две неща, които трябва да донеса.

Тогава той продължил по тайнствените стъпала, които слизали надолу в тъмното, и докато се движел, все повече от ръждясалите плочки падали от него. След малко го чули да се изкачва обратно. Той носел нещо в уста — оказало се, че е торба със злато.

— Това нещо не ми трябва — казал той. — Но на вас може да ви бъде от полза.

И те му благодарили много сърдечно.

— Там, откъдето го донесох, има още от това — казал драконът и започнал да носи още и още злато, докато те му казали да престане.

И така, те вече били богати и родителите им също били богати. И разбира се, всички били богати, тъй като в града нямало повече бедни хора. Всички забогатели и не се налагало да работят, което е много неправилно, но драконът никога не бил ходил на училище като вас и не знаел това.

И когато драконът излязъл от подземието, следвайки Джони и Тина в блясъка на техния сватбен ден, той замигал на слънчевата светлина, както правят котките, изтръскал тяло, при което последните му плочки изпопадали, а заедно с тях и крилата му и той се оказал досущ като една по-едра котка. От този ден нататък драконът ставал все по-космат и така се превърнал в родоначалник на всички котки. Нищо драконско не му останало, като изключим ноктите, които котките все още имат, както можете лесно да се уверите.

Надявам се, че сега осъзнавате колко е важно да храните котките си с хляб и мляко. Ако ги оставите да ядат само мишки и птици, те ще станат по-едри и свирепи, ще се покрият с плочки, ще им порасне по-дълга опашка и ще им се появят крила и може да се превърнат в дракони. И тогава отново ще започнат неприятностите.

VII. Огненият дракон, или каменното и златното сърце

Малката бяла принцеса винаги се събуждаше в малкото си бяло легло в перлената сивота на утрото точно когато скорците започваха да пеят. Щом гората се събудеше, тя изтичваше нагоре по витото стълбище с малките си боси крачета, заставаше на върха на кулата в бялата си нощница и изпращаше въздушни целувки на слънцето, на дърветата и на спящия град, като казваше:

— Добро утро, прекрасен свят!

После изтичваше надолу по студените каменни стъпала, обличаше късата си пола, слагаше си шапката и престилката и започваше ежедневната си работа. Тя метеше стаите, приготвяше закуската, измиваше чиниите, излъскваше тиганите и правеше всичко това, защото беше истинска принцеса. Защото от всичките й придворни само един човек й остана предан — нейната стара бавачка, която беше живяла с нея в кулата през целия й живот. А сега бавачката беше вече стара и немощна, а принцесата не искаше да й позволява да работи повече, затова вършеше сама цялата домакинска работа, а бавачката стоеше неподвижно и шиеше, защото това беше истинска принцеса с кожа като мляко, коса с цвят на лен и златно сърце.

Името на принцесата беше Сабринета, а баба й се казваше Сабра, беше се омъжила за свети Джордж, след като беше убил дракона, и според закона цялата страна й принадлежеше — горите, които се простираха до планината, хълмовете, които се спускаха надолу към морето, обширните полета, засети с пшеница, царевица и ръж, маслиновите горички и лозята, както и самото градче с неговите кули и кулички, стръмни покриви и странни прозорци, сгушено в котловината между морето, царство на водовъртежите и планината, бяла от снега и с розови оттенъци при изгрев-слънце.

Но когато бащата и майката на принцесата умряха и оставиха на братовчед й да се грижи за кралството, докато тя порасне, той, понеже беше много зъл принц, й отне всичко, останалите хора го последваха и нищо от притежанията й не й остана, освен голямата драконоустойчива кула, която дядо й свети Джордж беше построил, а от всичките й слуги остана само добрата стара бавачка.

Тъкмо затова Сабринета беше първият човек от цялата страна, който зърна чудото.

Много рано, докато всички хора в градчето все още спяха дълбоко, тя изкачи стълбите на кулата и огледа полето наоколо. В единия му край имаше зелен изкоп, обрасъл с папрат и жив плет от розови храсти, а от там нататък започваше гората. И докато Сабринета стоеше и наблюдаваше от кулата, видя как живият плет потрепна и се усука и как нещо блестящо и лъскаво се измъкна от него, стигна до изкопа, обрасъл с папрат, а после се върна обратно. То се появи само за минута, но принцесата успя да го разгледа доста добре и си каза: „Божичко, какво любопитно, блестящо, лъскаво същество! Ако беше по-голямо и ако не знаех, че от доста време не съществуват приказни чудовища, щях почти да си помисля, че това е дракон“. Съществото, каквото и да беше то, доста приличаше на дракон, но беше много малко и напомняше на гущер, само че голям гущер. Беше с големината на килимче пред камината.

— Щеше да бъде по-добре, ако това същество не се беше върнало така бързо обратно в гората — каза си Сабринета. — Естествено мен нищо не ме заплашва в моята драконоустойчива кула, но ако това наистина е дракон, а той е достатъчно голям, за да яде хора, ще бъде много опасно, защото днес е първи май и децата отиват да берат цветя в гората.

Когато Сабринета приключи с домашните си задължения (тя не оставяше и прашинка непочистена и в най-тъмното ъгълче на витата стълба), облече своята млечнобяла копринена рокля с избродирани лунни маргаритки и отново се изкачи на върха на кулата.

Много деца бяха наизлезли сред полето и отиваха да берат глог, а глъчката от смеха и песните им достигаше до върха на кулата.

— Много се надявам това да не е дракон — каза си Сабринета.

Децата вървяха на малки групи от по две, три или на големи от по десетина, двайсетина и червеното, синьото, жълтото и бялото на техните дрешки се открояваше сред зеленото поле.

— Прилича на зелена копринена мантия, обшита с цветя — каза си принцесата и се усмихна.

Тогава на двойки и тройки, на десетици и двайсетици децата започнаха да потъват в гората, докато мантията се изчисти от пъстротата и отново стана съвсем зелена.

— Цялата бродерия изчезна! — въздъхна принцесата.

Слънцето блестеше сред синевата на небето, полето беше яркозелено и всички цветя искряха с цветовете си, защото беше Празникът на пролетта.

Тогава изведнъж един облак затъмни слънцето, писъци отдалеч прорязаха тишината и една многоцветна вълна от червено, синьо, жълто и бяло се спусна като порой от гората към полето — това бяха децата, които пищяха, докато тичаха. Звукът от гласовете им достигаше до принцесата на кулата и тя чу думите им сред виковете, които й се сториха като мъниста, нанизани на остри игли.

— Драконът, драконът, драконът! Отворете портите! Драконът идва! Огненият дракон!

И децата се спуснаха през полето, и влетяха през портите на града, принцесата чу как вратите се захлопват и децата вече не се виждаха, а от другата страна на полето се чуваше пращенето на смазаните розови храсти на живия плет и как нещо много голямо, лъскаво и ужасно затъпка папратите в рова, а след това потъна отново в мрака на горските дебри.

Принцесата слезе от върха на кулата и каза на бавачката какво е видяла, а тя веднага заключи голямата порта на кулата и сложи ключа в джоба си.

— Остави ги да се грижат за себе си — каза тя, когато принцесата помоли за разрешение да отиде да помогне на децата. — Моята работа е да се грижа за теб, скъпоценна моя, и аз ще го направя. Колкото и да съм стара, все още мога да превъртя един ключ.

И така, Сабринета отново се качи на върха на кулата и започваше да рони сълзи всеки път, когато си помислеше за децата и огнения дракон. Защото естествено знаеше, че градските порти не бяха драконоустойчиви и че драконът можеше да влезе в града, когато си поиска.

Децата изтичаха право в двореца, където принцът размахваше ловджийския си камшик в кучкарника, и му казаха какво се е случило.

— Чудесен спорт — каза принцът и заповяда да му приготвят веднага глутницата с хипопотами.

Той имаше обичая да ходи на лов за едър дивеч с хипопотами и хората може би нямаше да имат нищо против, ако не обичаше да се перчи из улиците на града със своето стадо, което квичеше и подскачаше по петите му. Когато това се случваше, зарзаватчията, подредил сергията си на пазара, винаги горчиво съжаляваше, а продавачът на глинени съдове, който разполагаше стоката си на тротоара, беше разоряван всеки път, когато принцът решаваше да се изфука със своята необичайна ловджийска глутница.

Принцът излезе от града, а хипопотамите му се понесоха след него, препускайки в тръс. Когато чуха звука от неговия рог и шума от глутницата му, хората се изпокриха по къщите си възможно най-бързо. Кавалкадата премина през градските порти и се спусна през полето на лов за дракона. Малцина сред вас са виждали глутница от хипопотами в пълния й блясък, за да могат да си представят какво представлява този тип лов. Първо на първо, хипопотамите не лаят като кучета. Те грухтят като прасета, а грухтенето им е много силно и свирепо. Освен това естествено никой не очаква от хипопотамите да прескачат. Те просто прегазват живия плет и изпотъпкват нивите със засято зърно и така създават големи грижи на фермерите. Всички хипопотами имаха нашийници, на които бяха написани имената и адресите им, но когато фермерите изпращаха жалбите си в двореца заради пораженията по нивите им, принцът им казваше, че точно така им се пада, задето са оставили нивите си да се пречкат в краката на хората, и не им плащаше и пукната пара.

Затова сега, когато той и глутницата му излязоха от градските порти, няколко души прошепнаха:

— Дано драконът да го изяде… — което, не ще и дума, беше много лошо от тяхна страна, но пък и той беше толкова противен.

Принцът и глутницата му дириха дракона из полето, после из гората, направо я претърсиха, но не можаха да подушат и следа от дракона. Той явно беше срамежлив и не искаше да се покаже.

Но точно когато принцът вече беше започнал да мисли, че дракон изобщо не съществува и цялата паника е безпочвена, любимият му стар хипопотам изгрухтя. Принцът наду рога и извика:

— Внимание! Ослушайте се! Напред в галоп!

И цялата глутница се понесе към котловината, откъдето започваше гората. Точно там в целия си блясък беше застанал драконът с големината на шлеп, оголил блестящи зъби, нажежен като пещ и бълващ огън.

— Ловът започва! — изкрещя принцът.

И ловът наистина беше започнал за… дракона. Вместо да се държи като плячка и да хукне да бяга, той се понесе право към глутницата и принцът, яхнал своя слон, преживя мигове на покруса, когато видя как неговата скъпоценна глутница беше погълната за нула време, хипопотам след хипопотам, от дракона, който бяха дошли да убият. Драконът излапа хипопотамите точно както едно куче излапва парче месо. Това беше шокираща гледка. От цялата глутница, излязла на лов така весело под звуците на ловджийския рог, дори едно бебе хипопотамче не беше останало, а драконът вече се оглеждаше трескаво наоколо, за да види дали не е забравил нещо.

Принцът слезе бързо от слона и изтича към най-гъстата част от гората. Той се надяваше, че драконът няма да може да се провре през храстите, понеже те бяха много нагъсто и бяха много жилави. Запълзя по колене по възможно най-недостойния за един принц начин и накрая, като откри една хралупа, се мушна в нея. Гората беше много тиха, не се чуваше пукот на клони и не се усещаше мирис на дим, затова принцът беше сравнително спокоен. Той пресуши сребърната си бутилка за лов, която висеше от рамото му, и се излегна в хралупата. Не пророни и сълза за своята клета опитомена глутница от хипопотами, които бяха яли от ръката му и го бяха следвали вярно във всичките му ловни удоволствия през всичките тези години. Защото той не беше истински принц, кожата на лицето му беше като кожа на ръкавица, косата му стърчеше като четка за почистване на комини, а сърцето му беше от камък. Не отрони и сълза, а просто заспа.

Когато се събуди, вече се беше стъмнило. Той изпълзя от хралупата и потърка очи. Гората наоколо беше потънала в тъмнина, но от долчинката наблизо се носеше червено сияние. То идваше от огън, накладен от съчки, край него седеше младеж, целият в дрипи, с дълга руса коса, а наоколо лежаха спящи същества и дишаха тежко.

— Кой си ти? — попита го принцът.

— Аз съм Елфин, свинарят — отговори дрипавият младеж. — А ти кой си?

— Аз съм Отегчителния, принцът — отговори принцът.

— А какво правиш извън двореца по това време на нощта? — попита свинарят.

— Бях излязъл на лов — отговори му той.

Свинарят се засмя:

— О, значи това си бил ти? Добър лов, няма що. Прасетата ми и аз наблюдавахме всичко.

Всички заспали същества изсумтяха и изхъркаха и принцът изведнъж осъзна, че това бяха прасета. Разпозна ги по маниерите.

— Ако знаеше онова, което знам аз — продължи Елфин, — щеше да спасиш твоята глутница.

— Какво искаш да кажеш? — попита го Отегчителния.

— Това е заради дракона — отговори Елфин. — Ти тръгна на лов в неподходящо време — през деня, а на лов за дракони трябва да се ходи през нощта.

— А, не, благодаря — рече принцът, като потръпна. — Ловът през деня е съвсем подходящ според мен, а ти си само един прост пазач на прасета.

— Ами хубаво — отговори Елфин. — Прави, каквото искаш, но утре драконът ще дойде и ще те преследва, и мен няма да ме е грижа за теб, глупави принце.

— Ти си много арогантен — каза Отегчителния.

— Не, само съм откровен — отговори Елфин.

— Добре, тогава ми кажи истината. Какво искаше да кажеш с това, че ако съм знаел, колкото теб, съм щял да спася моите хипопотами?

— Ти не говориш много добре английски — каза Елфин, — но добре, ще ти кажа, а ти какво ще ми дадеш в замяна?

— Ако ми кажеш какво? — попита отегчителният принц.

— Онова, което искаш да знаеш.

— Аз не искам да знам нищо — рече принцът на име Отегчителен.

— Тогава ти си дори по-глупав, отколкото мислех — усмихна се подигравателно Елфин. — Не искаш ли да научиш как да се справиш с дракона, преди той да се е справил с теб?

— Да, това би било добре — призна принцът.

— Добре, аз не се отличавам с голямо търпение — обясни Елфин, — а този път ми остана съвсем малко от него. Какво ще ми дадеш, ако ти кажа?

— Половината от кралството — отговори принцът — и ръката на братовчедка ми.

— Дадено — съгласи се свинарят. — Ето какво трябва да знаеш — драконът се смалява през нощта! Той спи в корените на това дърво. Използвам го да си запаля огъня.

И наистина под дървото върху гнездо от обгорял мъх лежеше драконът. Беше с дължината на човешки пръст.

— Как мога да го убия? — попита принцът.

— Не знам дали можеш да го убиеш — отговори Елфин, — но можеш да си го отнесеш, ако носиш нещо, в което да го сложиш. Тази бутилка например може да свърши работа.

И така, те двамата успяха с една съчка, като си опариха малко пръстите, да напъхат дракона в сребърната бутилка за лов и принцът завинти здраво капачката.

— Сега, след като го хвана — продължи Елфин, — нека го отнесем в двореца и да сложим Соломонов печат на отвора на бутилката. След това драконът ще бъде абсолютно безопасен. Хайде да тръгваме, утре ще разделим царството и аз ще получа малко пари, за да си купя хубави дрехи и да отида да ухажвам принцесата.

Но злият принц можеше само да дава обещания, но не и да ги изпълнява.

— Какви ги приказваш? — каза той. — Аз намерих дракона и аз го затворих в бутилката. Не съм казвал и дума за ухажване и царство. Ако кажеш, че съм го направил, ще ти отрежа главата веднага.

И той измъкна сабята си от ножницата.

— Добре тогава — Елфин повдигна рамене. — Аз така или иначе съм по-богат.

— Какво искаш да кажеш? — запелтечи принцът.

— Ами да, ти имаш само едно царство и един дракон, а аз имам чисти ръце и седемдесет и пет чудесни черни прасета.

И така, Елфин отново седна край огъня, а принцът си отиде у дома и каза на членовете на парламента колко находчивост и смелост е проявил, и макар да ги събуди, за да им го каже, те не бяха ядосани, а вместо това рекоха:

— Разбира се, че си находчив и смел.

Защото те знаеха много добре как постъпва принцът с хората, които не му бяха симпатични.

Тогава министър-председателят тържествено сложи Соломоновия печат върху гърлото на бутилката и тя беше поставена в държавната съкровищница, която беше най-здравата сграда в града, облицована беше с мед, а стените й бяха дебели като моста Ватерло над Темза.

Бутилката беше поставена между торбите със злато и младшият секретар на младшия писар на министъра на финансите беше назначен да бди по цяла нощ, за да не се случи нещо непредвидено. Младшият секретар никога не беше виждал дракон, освен това той не вярваше, че и принцът е срещал някога дракон. Принцът не беше човек, на когото можеш да се довериш, и беше съвсем в нрава му да донесе у дома бутилка, пълна с нищо и да заяви, че в нея има дракон. Затова младшият секретар нямаше нищо против да го оставят да пази през нощта. Дадоха му ключа и когато всички в града си легнаха в леглата, той пусна в съкровищницата някои младши секретари от други министерства и те си организираха забавна игра на криеница сред торбите със злато, играха на топчета с диаманти, рубини и перли от големите сандъци от слонова кост.

Те много се забавляваха, но постепенно обкованата с мед съкровищница започна да се загрява и изведнъж младшият секретар се провикна:

— Погледнете бутилката!

Бутилката, запечатана със Соломоновия кръст, се беше издула и беше три пъти по-голяма от обичайното, и беше почти червена от топлина, въздухът ставаше все по-горещ, а бутилката — все по-голяма и по-голяма, докато всички секретари стигнаха единодушно до извода, че мястото е твърде горещо за тях, и си излязоха, като се блъскаха един в друг в бързината, и тъкмо когато последният успя да излезе и да заключи вратата след себе си, бутилката се пръсна и от нея излезе драконът, целият в огън, който продължаваше да се издува с всяка изминала минута и да яде торби със злато и да хруска перлите, диамантите и рубините, сякаш бяха от захар.

Докато дойде време за закуска, той беше погълнал цялата съкровищница на принца и когато принцът се появи по улицата към единайсет, срещу него от разбитата врата на хазната се зададе драконът, от чиято челюст все още капеше разтопено злато. Тогава принцът се обърна кръгом и хукна да бяга, колкото го държаха краката. И докато бягаше към драконоустойчивата кула, малката бяла принцеса го видя, хукна надолу по стълбите на кулата и отвори вратата, за да го пусне, и тръшна вратата под носа на огнения дракон, който седна пред вратата и заскимтя жално, защото естествено много му се искаше да излапа принца.

Принцесата отведе принца на име Отегчителен до най-хубавата стая, сложи покривка на масата и нареди сметана, яйца, бяло грозде и мед, хляб, както и още много други неща, жълти и бели на цвят и чудесни на вкус, и го обслужваше така внимателно и любезно, както би го правила за всеки, който не е така зъл като лошия принц, който й беше отнел царството и си го беше запазил за себе си, и тя го направи, защото беше истинска принцеса и имаше сърце от злато.

След като се нахрани и си пийна, принцът помоли принцесата да му покаже как се отключва и заключва вратата. Гувернантката беше заспала, затова нямаше никой, който да предупреди принцесата да не го прави, и затова тя направи онова, което принцът я беше помолил.

— Ключът се завърта така — каза принцесата — и вратата се заключва. Но ако го завъртиш девет пъти в обратната посока, вратата ще се отвори.

Така и стана. В мига, в който вратата се отвори, принцът избута бялата принцеса навън точно както я беше избутал от царството й, и хлопна вратата. Защото искаше да запази кулата само за себе си. И така, принцесата остана на улицата, а отсреща седеше хленчещият дракон, но той не се опита да я изяде, защото — макар че старата гувернантка не го знаеше — драконите не могат да ядат бели принцеси със сърца от злато.

Принцесата не можеше да върви из улиците на града в своите млечнобели копринени одежди с избродирани маргаритки и без шапка и ръкавици, затова тя тръгна в обратната посока към гората. Тя никога преди това не беше излизала от кулата и меката трева под ходилата й се стори като истински рай.

Тя се затича направо към най-гъстата част от гората, защото не знаеше от какво е направено сърцето й и се страхуваше от дракона, и там, в долчинката, се натъкна на Елфин и неговите седемдесет и пет чудесни прасета. Той свиреше на флейта, а прасетата танцуваха весело край него на задните си крака.

— О, моля те, помогни ми! Толкова ме е страх! — примоли му се принцесата.

— Ще ти помогна — обеща Елфин и я прегърна. — Сега си в безопасност. От какво се страхуваш?

— От дракона — отговори тя.

— Значи той е успял да излезе от сребърната бутилка — рече Елфин. — Надявам се да е изял принца.

— Не, не го е изял — каза Сабринета. — Но защо искаш да го изяде?

Тогава свинарят й разказа за подлия номер, който му беше скроил принцът.

— Той ми обеща половината от царството си и ръката на братовчедката си, принцесата — каза Елфин.

— О, Господи, какъв срам! — възкликна Сабринета, като се опита да се освободи от обятията му. — Как е посмял да направи това!

— Какво има? — попита той, като я прегърна още по-здраво. — Това беше срамна постъпка или поне аз си помислих така. Но сега той може да задържи царството си, цяло или наполовина, ако аз мога да запазя онова, което имам.

— И какво е то?

— Как какво — ти, моя прекрасна, скъпа девойко! — каза Елфин. — Колкото до принцесата, неговата братовчедка, извинявай, скъпоценна моя, но когато я поисках, още не бях видял истинска принцеса, единствената принцеса, моята принцеса.

— За мен ли говориш? — попита Сабринета.

— Че за кого другиго — отговори той.

— Да, но преди пет минути ти не ме познаваше.

— Преди пет минути аз бях свинар, а сега, когато те държа в ръцете си, вече съм принц, макар че ще трябва да се грижа за прасетата до края на живота си.

— Но ти не си ме попитал — каза принцесата.

— Ти ме помоли да се грижа за теб — отговори Елфин — и аз ще го правя през целия си живот.

И така, това беше решено и те започнаха да си говорят за наистина важни неща като дракона и принца и през цялото време Елфин не знаеше, че това е принцесата, но знаеше, че тя има златно сърце, и той й го повтори много пъти.

— Сега разбирам каква ни беше грешката — че нямахме драконоустойчива бутилка — каза Елфин.

— О, това ли било? — възкликна принцесата. — Мога веднага да ти донеса една, защото всичко в моята кула е драконоустойчиво. Трябва да измислим нещо, за да напъхаме дракона в нея и да спасим малките деца.

И така, тя се запъти обратно към кулата, за да вземе бутилка, като отказа на Елфин да я придружи.

— Ако онова, което казваш, е истина — рече тя, — ако си сигурен, че имам сърце от злато и че драконът не може да ми стори нищо, няма смисъл да идваш, пък и някой трябва да остане при прасетата.

Елфин беше напълно сигурен, че сърцето й е златно, и я остави да тръгне сама.

Вратата на кулата й беше отворена. Драконът беше изчаквал търпеливо и когато принцът открехна вратата само за миг (за да пусне писмо в пощенската кутия до министър-председателя, в което заповядваше на правителството да изпрати пожарната команда, за да се справи с огнения дракон), го сграбчи и го изяде. Тогава драконът се отправи обратно към гората, за да прекара нощта, защото наближаваше времето, в което щеше да се смали.

Сабринета влезе в кулата, целуна гувернантката, наля й чаша чай, обясни й какво се беше случило и какво предстоеше да се случи, и че имаше сърце от злато, затова драконът не я беше изял, и гувернантката, като се увери, че принцесата е в безопасност, я целуна и я пусна да тръгне.

Тя взе драконоустойчивата бутилка, направена от месинг, и отново изтича в гората, в долчинката, където беше Елфин с неговите лъскави черни прасета и я очакваше.

— Мислех, че никога няма да се върнеш — каза й той. — Стори ми се, че те няма поне година.

Принцесата седна до него сред прасетата и те си държаха ръцете, докато се стъмни, тогава драконът, който се смаляваше с всяка изминала секунда, допълзя до мъха, опърли го и се сгуши в корените на дървото.

— А сега ти дръж бутилката — рече й Елфин.

И той побутна дракона с една пръчка, докато той пропълзя в драконоустойчивата бутилка. Но бутилката нямаше запушалка.

— Няма значение — рече Елфин. — Ще си пъхна пръста вместо запушалка.

— Не, остави на мен — предложи принцесата.

Естествено Елфин не й позволи да го направи. Той вмъкна пръста си в гърлото на бутилката, а принцесата викна:

— Морето, морето! Тичай към скалите!

И те двамата се затичаха към морето, а след тях в дълга черна редица неотлъчно запрепускаха седемдесет и петте прасета.

Бутилката в ръцете на Елфин се нажежаваше все повече и повече, защото драконът в нея постоянно издишваше огън и дим с цялата си мощ, но Елфин не пусна бутилката до мига, в който доближиха ръба на скалите, а под тях се простря тъмносиньото море и водовъртежите се завихриха в краката им.

Елфин вдигна бутилката високо над главата си и я запокити между звездите и морето, а тя се приземи точно в средата на водовъртежа.

— Ние спасихме страната — каза принцесата. — Ти спаси дечицата. Подай ми ръцете си.

— Не мога — обясни Елфин. — Никога повече няма да мога да държа ръцете ти. Моите обгоряха.

И те наистина бяха обгорели и покрити с черни сажди. Принцесата ги целуна и зарони сълзи над тях, и започна да къса парчета от снежнобялата си копринена дреха, за да ги превърже, и двамата се върнаха в кулата, и разказаха всичко на гувернантката. А прасетата стояха отвън и чакаха.

— Той е най-смелият мъж на света — каза Сабринета. — Той спаси страната и малките деца, но ръцете му, неговите клети, скъпи, драгоценни ръце!

В този момент вратата се отвори и в кулата влезе най-старото от всички седемдесет и пет прасета. То приближи до Елфин и започна да се отърква о него с любвеобилно грухтене.

— Погледни милото животно — каза гувернантката, като изтри една сълза. — То разбира какво се е случило!

Сабринета започна да го гали, защото Елфин нямаше ръце, с които да отвърне на милия жест на животното или да прави каквото и да е друго.

— Единственият лек срещу изгаряне от дракон — започна да обяснява старата гувернантка — е свинската лой, а това вярно създание го знае и…

— Няма да позволя това за нищо на света — извика Елфин и погали прасето, доколкото успя, с лакът.

— Няма ли друг лек? — попита принцесата.

Тогава още едно прасе подаде нос от вратата, после още едно и още едно, докато цялата стая се изпълни с прасета, една нарастваща маса от окръглени черни животни, които правеха опити да се доберат до Елфин, грухтящи тихо на езика на истинската привързаност.

— Има още един лек — каза гувернантката, а като се загледа в животните, рече: — Скъпите, любвеобилни същества — те всички искат да умрат за теб.

— Какъв е другият лек? — попита Сабринета нетърпеливо.

— Ако човек е обгорен от дракон — започна гувернантката — и известен брой хора са готови да умрат за него, достатъчно е всеки от тях да целуне раната и да пожелае оздравяването й от цялата дълбочина на любящото си сърце.

— А каква е бройката? Бързо ми кажи бройката! — извика Сабринета.

— Седемдесет и седем — отговори гувернантката.

— Имаме само седемдесет и пет прасета — рече принцесата, а с мен ставаме седемдесет и шест.

— Трябва да са седемдесет и седем, а и аз наистина не мога да умра за свинаря, така че нищо не може да се направи — каза гувернантката тъжно. — Трябва да имаме ръце от корк.

— Чувал съм за седемдесет и седемте обични хора — каза Елфин, — но никога не съм мислил, че моите скъпи прасета ме обичат толкова, както и ти, скъпа моя — и това го прави още по-невъзможно. Защото има още едно заклинание, с което може да се излекуват рани от изгаряне от дракон, но аз по-скоро бих предпочел целият да се превърна на въглен, отколкото да се оженя за някоя друга, освен за теб, моя скъпа красавице.

— Но защо? За кого трябва да се ожениш, за да излекуваш раните си, причинени от дракона? — попита Сабринета.

— За принцеса. Точно така свети Джордж е излекувал раните си.

— Я виж ти! Колко интересно! — рече гувернантката. — Никога не съм чувала за тоя лек, макар че съм толкова стара.

А Сабринета се хвърли на врата на Елфин и така се притисна, сякаш никога нямаше да се откъсне от него.

— Тогава всичко е наред, мой скъпи, смели, скъпоценни Елфин! — развика се тя. — Защото аз съм принцеса, а ти ще бъдеш моят принц. Тръгваме, гувернантке, сложи си бързо бонето. Веднага отиваме да се венчаем.

И така, Сабринета и свинарят тръгнаха, а след тях потеглиха прасетата, които се движеха две по две в тържествена черна процесия. В момента, в който се ожениха, ръцете на Елфин веднага оздравяха, а хората, които се бяха изморили от отегчителния принц и неговите хипопотами, поздравиха Сабринета и нейния съпруг като законни владетели на царството.

На следващата сутрин принцът и принцесата отидоха до морето, за да проверят дали драконът не е изхвърлен на брега. Не видяха нищо, но когато се загледаха във водовъртежа, видяха облак от пара, а рибарите разказаха, че водата на километри наоколо е толкова топла, че да се обръснеш! И понеже водата е гореща и до днес, можем да сме напълно сигурни, че свирепият нрав на този дракон е бил толкова упорит, че цялата вода на всички морета не е в състояние да го охлади. Водовъртежът е твърде мощен, за да може да се измъкне от него, и той е обречен да кръжи завинаги във водите му, но поне върши малко полезна работа, като загрява водата, за да могат рибарите да се обръснат.

Принцът и принцесата управляват мъдро страната. Гувернантката живее с тях и не се занимава с нищо друго, освен с фино везмо, при това само по нейно желание. Принцът не отглежда хипопотами, в резултат на което е много популярен. Седемдесет и петте прасета живеят в кочина от бял мрамор с месингови чукала по вратите, а на табелките по тях пише „Прасета“. Те се къпят по два пъти на ден, като се търкат с пемза и ползват сапун с аромат на виолетки, така че никой няма нищо против да съпровождат принца, когато пътува в чужбина, защото се държат много възпитано, винаги ходят по определените за пешеходци места и спазват указанията да не газят тревата. Принцесата ги храни всеки ден със собствената си ръка, а с първия указ, който издаде след качването си на трона, постанови под страх от смъртно наказание изразът „свинско месо“ да не бъде произнасян никога и да бъде зачеркнат от всички речници.

VIII.‍ Малкият крал Едмънд, или Пещерите и базилискът

Едмънд беше малко момче. Онези, които не го харесваха, казваха, че той е най-досадното момче, живяло някога, но баба му и останалите му приятели признаваха, че има любознателен ум. А баба му често добавяше, че той е най-доброто момче на света. Но тя беше много мила и много стара.

Едмънд обичаше да открива разни неща. Може би ще си помислите, че след като е така, вероятно никога не отсъства от училище, защото няма друго място, където да е възможно да се научи всичко, което може да бъде научено, но Едмънд не искаше да научава неща, той искаше да открива неща, а това е нещо съвсем различно. Любознателният му ум го подтикваше да разглобява часовници, за да разбере кое ги кара да тиктакат, и да демонтира ключалките, за да открие коя е причината да залостват вратите. Тъкмо Едмънд разряза гумената топка, за да разбере защо отскача, и макар че я съсипа, никога не разбра това, както впрочем би се случило и с вас, ако направите същия експеримент.

Едмънд живееше с баба си. Тя много го обичаше, независимо от любознателния му ум, и почти не му се скара, когато изпържи гребена й от черупка на костенурка в желанието си да разбере дали наистина е направен от корубата на животното, или от някакъв запалителен материал. Естествено Едмънд ходеше на училище от време на време и понякога дори успяваше да научи по нещо, но никога не го правеше съзнателно.

— Това е само губене на време — казваше той. — Те знаят само онова, което знаят всички. Аз искам да откривам нови неща, за които никой, освен мен, не е мислил.

— Не смятам, че е възможно да откриеш нещо, за което никой от мъдрите мъже в целия свят не е мислил през всичките тези хиляди години — каза баба му.

Но Едмънд не се съгласи с нея. Той бягаше от училище всеки път, когато му се удадеше възможност, защото беше добросърдечен и не можеше да понесе мисълта, че учителят трябва да хаби усилия и време за момче като него, което не иска да учи, а само да открива нови неща, при наличието на толкова много достойни момчета, жадни за напътствия в областта на географията, историята, четенето и смятането и книгата „Самопомощ“ на господин Смайлс[1].

И други момчета бягаха от училище, но го правеха, за да ходят да берат лешници, къпини и диви сливи, а Едмънд никога не излизаше извън града, където растяха храсти и широколистни дървета. Винаги изкачваше планината с големите назъбени скали и тъмните високи борове, където другите хора се страхуваха да ходят заради странните звуци, долитащи от пещерите.

Едмънд не се страхуваше от тези звуци, макар че те бяха много озадачаващи и страховити. Той искаше да открие източника им.

И един ден успя да го открие. Без чужда помощ изобрети нов тип фенер, в който вложи цялата си изобретателност. Използва ряпа и стъклена водна чаша, а когато взе свещ от свещника в спалнята на баба си и я сложи в чашата, тя освети всичко с ярка светлина.

На следващия ден отиде на училище и го наказаха с пръчка за неразрешеното отсъствие, въпреки откровеното му признание за заниманията с фенера, които бяха отнели от времето му за училищните задължения.

Но на по-следващия ден той стана много рано, взе закуската, която баба му му беше приготвила за училище — две сварени яйца и една тригуна с ябълков пълнеж — и се понесе като стрела към планината, за да изследва пещерите.

В тях беше много тъмно, но фенерът му ги осветяваше чудесно. Те бяха много интересни, пълни със сталагмити, сталактити и фосили, и всичко онова, за което четете в образователните книги за деца. Но точно в този момент Едмънд не се интересуваше от тези неща. Той искаше да открие източника на звука, който плашеше хората, а в тези пещери нямаше нищо, което да му подскаже отговора на загадката.

Накрая той седна в най-голямата пещера и се заслуша внимателно. Стори му се, че може да различи три вида звуци. Единият наподобяваше глух тътен като при хъркането на някой едър възрастен господин, задрямал след вечеря, а едновременно с него се чуваше едно по-слабо боботене. Третият звук беше като кудкудякане — звук, който би издавала кокошката, ако беше голяма, колкото копа сено.

— Имам чувството, че кудкудякането е по-близо от останалите звуци — каза си Едмънд.

И той стана и продължи да обикаля пещерата. Не откри нищо, но почти на половината височина зърна дупка. И понеже беше момче, той се покатери до нея и пропълзя вътре, а това се оказа вход на един скален проход. И сега кудкудякането стана по-отчетливо отпреди, а тътенът изобщо не се чуваше.

— Май в крайна сметка ще успея да открия нещо — каза Едмънд и продължи нататък.

Проходът се извиваше и усукваше и на него му се наложи да се движи на зигзаг, но той не се отказа и продължи упорито напред.

— Фенерът гори все по-добре и по-добре — каза си, но в следващия момент разбра, че цялата светлина не идваше от неговия фенер.

Това беше бледожълта светлина и проникваше в прохода от място високо над главата му, където, изглежда, зееше полуотворена врата.

— Предполагам, че това е огънят в сърцевината на Земята — каза си Едмънд, който не беше успял да научи нищо по въпроса в училище.

Но изведнъж светлината пред него потрепна и изгасна, а кудкудякането престана.

В следващия миг Едмънд зави зад един ъгъл и се оказа пред врата в скалата. Тя беше широко отворена. Той влезе през нея и се озова в кръгла пещера, също като купола на църквата „Сейнт Пол“[2]. В средата на пещерата имаше дупка, която наподобяваше много голяма вана, а в средата на ваната седеше много едро бледо същество.

Това същество имаше лице на човек и тяло на грифон, големи крила, змийска опашка, петльов гребен и пера по врата.

— Ти какво си? — попита го Едмънд.

— Аз съм един клет базилиск, който умира от глад — отговори бледото същество с много тих глас, — и ще умра, о, знам, че ще умра!

Огънят ми е на път да изгасне! Нямам представа как е станало. Сигурно съм заспал. Трябва да го разбърквам седем пъти с опашката си веднъж на сто години, за да го поддържам запален, но сигурно часовникът ми се е повредил. И сега ще умра.

— Мисля, че вече ви казах колко добросърдечен беше Едмънд.

— Не унивай! — каза той на базилиска. — Аз ще ти запаля огъня.

И той се зае с това, излезе и след няколко минути се върна с наръч клони от боровете навън. Заедно с тях и благодарение на една книжка с уроци, която не беше успял да загуби и по недоглеждане се оказа в джоба му, успя да запали огън около базилиска. Дървото се разгоря, нещо във ваната се подпали и Едмънд видя, че това е някакъв вид течност, която се разгоря като брендито в играта на Снапдракон[3]. А базилискът развъртя опашката си в огъня и запляска с криле толкова силно, че се разхвърчаха искри и Едмънд си изгори ръката доста сериозно. Но базилискът се зачерви, набра сили, изглеждаше щастлив, гребенът му стана ален, перата му започнаха да лъщят и той се изправи и изкукурига гръмко:

— Ба-зи-лиск-съм-аз-велик!

Добрата душа на Едмънд беше очарована да види как здравето на базилиска укрепва пред очите му и той възкликна:

— О, сигурно си много щастлив!

В този момент базилискът започна да му благодари.

— Какво мога да направя за теб? — попита той Едмънд.

— Разкажи ми истории — помоли го той.

— Какви истории? — зачуди се базилискът.

— За истински неща, които не се учат в училище — настоя Едмънд.

И така, базилискът започна да разказва за рудници и съкровища, за геологически образувания, за гномове и феи, за дракони, ледници и за каменната ера, за началото на света, за еднорога и феникса, за бялата и черната магия.

Тогава Едмънд изяде яйцата и тригуната с ябълков пълнеж и се заслуша в разказа на базилиска. Когато огладня отново, каза довиждане и си тръгна. Но на следващия ден дойде пак за още истории, както и на по-следващия, и по-следващия, и така много пъти.

Разказа на момчетата в училище за базилиска и неговите великолепни истински истории и момчетата ги харесаха, но когато ги разказа на учителя, беше обвинен в лъжа и получи съответната порция бой с пръчка.

— Но това е истина! — викаше Едмънд. — Вижте как огънят ми изгори ръката!

— Виждам, че си си играл с огън — поредната ти пакост, както винаги — каза учителят и удари Едмънд с пръчката по-силно от всякога.

Учителят беше невеж и недоверчив, но ми казаха, че не всички учители са такива.

Един ден Едмънд направи фенер от някакво химическо вещество, което беше отмъкнал от училищната лаборатория. И заедно с него тръгна да изследва пещерите, за да открие останалите източници на звук. В съвсем друга част на планината откри тъмен проход, целият облицован с месинг, така че изглеждаше като вътрешността на огромен телескоп, а в самия му край забеляза блестяща зелена врата. На нея имаше месингова табела, на която пишеше „Госпожа Д.‍ Почукайте и звънете“, както и бял надпис „Позвънете ми в три часа“. Едмънд си погледна часовника. Бяха му го подарили на рождения му ден преди два дни и той все още не беше успял да го разглоби, за да разбере кое го караше да работи, така че все още вървеше. Погледна го и видя, че в момента е три без петнайсет.

Казах ли ви по-рано колко добросърдечно момче беше Едмънд? Той седна на месинговия праг и изчака да стане три часът. След това почука и позвъни, а отвътре се чу тракане и пухтене. Голямата врата се отвори широко и Едмънд едва свари да се скрие зад нея, когато оттам излезе огромна жълта драконка, която се провлече през месинговия тунел като дълъг потракващ червей или по-скоро като грамадна стоножка.

Едмънд бавно изпълзя навън и видя как драконката се е излегнала на една скала, за да се препича на слънцето, промъкна се покрай огромното същество и хукна надолу по хълма към града, и нахлу в училището, крещейки:

— Един огромен дракон идва насам! Някой трябва да направи нещо, иначе всички ще загинем!

Той беше обвинен в лъжа и набит с пръчка без никакво отлага не. Учителят му не беше от хората, които гледаха през пръсти на задълженията си.

— Но това е истина! — извика Едмънд. — Само погледнете!

И той посочи с пръст към прозореца и всички видяха голям жълт облак, който се издигаше над планината.

— Това е само градоносен облак — каза учителят и заудря Едмънд още по-силно с пръчката.

Този учител не беше като някои учители, които познавам. Той беше много упорит човек и не вярваше на очите си, ако му казваха нещо по-различно от онова, което той беше заявил вече.

Затова, докато учителят пишеше на черната дъска изречението „Лъжата е нещо много лошо и лъжците трябва да бъдат наказвани с пръчка за тяхно добро“, за да може Едмънд да го препише седемстотин пъти, Едмънд се измъкна тихо от училището и хукна с всички сили през града, за да предупреди баба си, но тя не си беше вкъщи. Тогава той премина през задната порта на града и се затича към хълма, за да каже на базилиска какво се е случило и да го помоли за помощ. Изобщо не му мина през ума, че базилискът може да не му повярва. Той беше чул от него такива удивителни истории и беше повярвал на всички, а когато вярваш на разказите на някого, той е склонен да вярва на твоите. Само така е честно.

Едмънд се спря на входа на пещерата на базилиска, защото не му стигаше въздух от тичането, обърна се и погледна към града. Докато беше тичал, сянката на големия жълт облак се беше спуснала върху него и той беше усетил как малките му крака започват да треперят и да се огъват. Сега той отново застана между топлата земя и синьото небе и погледна към зелената равнина, осеяна с плодни дръвчета, с ферми с червени покриви и парцели със златно зърно. В средата на равнината беше разположен сивият град с яките си стени и отворите за стрелците, с квадратните кули и пролуките, през които върху главите на чужденците да може да се излива разтопено олово, с неговите мостове и камбанарии, тихата река, обрасла с върби и брези, и с чудесната зелена градина в средата на града, където в почивните дни хората пушеха лула и слушаха музика.

Едмънд видя всичко това, а и голямата жълта драконка, която минаваше през полето, като оставяше черна следа, тъй като всичко, до което се докоснеше, повяхваше. Осъзна, че тя е много по-голяма от целия град.

— О, клетата ми скъпа баба! — изпъшка Едмънд, защото имаше чувствително сърце, както вероятно вече съм ви казвала.

Жълтата драконка се приближаваше все повече и повече до града, облизваше лакомите си устни с дългия си червен език и Едмънд знаеше, че в училище неговият учител все още преподава усърдно и все още не вярва на нито една дума от разказа на Едмънд.

— Той много скоро ще ми повярва — каза си Едмънд и макар да имаше много добро сърце, мисля, че е честно да ви кажа, че на него не му беше толкова жал, колкото би трябвало, когато си помисли за начина, по който учителят му щеше да повярва на онова, което му беше казал.

Тогава драконката зина още по-широко и Едмънд затвори очи, защото, макар учителят да беше в града, симпатичното момче потръпна при тази ужасяваща гледка.

Когато отвори очи, градът вече го нямаше. На мястото му имаше празно пространство, а драконката облизваше устни. После тя се сгуши, за да си поспи, точно както прави котката, след като е приключила угощението с мишка. Едмънд ахна един-два пъти и се спусна към пещерата, за да разкаже на базилиска за ужасната случка.

— Ами хубаво — каза базилискът замислено, когато чу разказа му. — Какво искаш от мен?

— Ти май не разбираш — обясни Едмънд спокойно. — Драконката погълна целия град.

— Това има ли значение? — попита базилискът.

— Но аз живея там — каза Едмънд, неразбиращо.

— Няма значение — рече базилискът и се обърна в огъня, за да си затопли другата страна, която беше премръзнала, защото Едмънд, както винаги, беше забравил да затвори вратата на пещерата. — Можеш да живееш при мен.

— Мисля, че не успях да ти обясня много ясно — каза Едмънд търпеливо. — Знаеш ли, баба ми е в града и аз не мога да понеса да я загубя по този начин.

— Нямам представа какво представлява една баба — призна базилискът, който беше започнал да се отегчава от темата, — но ако това е предмет, който много цениш…

— Естествено, че я ценя — Едмънд накрая изгуби търпение. — О, моля те, помогни ми! Какво да направя?

— Ако бях на твое място — започна приятелят на Едмънд, като се изтегна сред огъня във ваната, така че огнените вълни да достигат до брадичката му, — щях да открия бебето драконче и да го доведа тук.

— Но защо? — попита Едмънд.

Той беше привикнал да задава този въпрос в училище и учителят винаги смяташе това за много дразнещо. Колкото до базилиска, той не можеше да изтърпи такъв въпрос и за секунда.

— О, не ми задавай такива въпроси! — размята той гневно опашка сред огъня. — Аз ти давам съвет, а ти прави, каквото щеш. Ако доведеш бебето драконче тук, ще ти кажа какво да правиш по-нататък. Ако не го доведеш, няма да ти кажа.

И базилискът приближи въглените до раменете си, зарови глава в тях и веднага заспа.

Всъщност точно това беше начинът, по който Едмънд можеше да бъде накаран да направи нещо, само че досега никой не се беше сетил.

Той остана за няколко минути в пещерата, наблюдавайки базилиска, докато базилискът го наблюдаваше с крайчеца на окото си и захърка гръмогласно, тогава Едмънд разбра веднъж завинаги, че базилискът нямаше да търпи никакви глупости. От този момент нататък той започна да го уважава и се спусна да стори точно онова, което му беше казано — може би за пръв път в живота си.

И макар да бягаше често от училище, той знаеше някои неща, които вие вероятно не знаете, въпреки че винаги сте били толкова послушни и ходите редовно на училище. Например, когато чу, че трябва да намери бебето драконче, той беше сигурен, че онова, което трябва да направи, е да открие източника на третия от звуците, които се носеха в планината и така плашеха хората. Кудкудякането беше на базилиска, тътенът като от спящ господин, задрямал след вечеря, вероятно беше голямата драконка. Така че по-тихото боботене вероятно идваше от бебето драконче.

Той се спусна смело из пещерите и заброди и затърси. Накрая стигна до трета врата, на която пишеше „БЕБЕТО СПИ“. Точно пред вратата бяха подредени петдесет чифта обувки от мед и ако човек се вгледаше в тях, щеше да забележи за какви крака са направени, защото на всяка обувка имаше по пет дупки за петте нокътя на дракончето. Чифтовете обувки бяха петдесет, защото бебето драконче ходеше след майка си, а имаше нито по-малко, нито повече от сто крака. В научните книги този вид беше описан като Дракон стоножка.

Едмънд беше доста уплашен, но си припомни мрачния блясък в окото на базилиска, а непоклатимата решимост на неговото похъркване все още звучеше в ушите му, независимо от похъркването на бебето драконче, което само по себе си беше оглушително. Той набра кураж, отвори широко вратата и извика:

— Здравей, бебе драконче! Ставай веднага!

Бебето драконче спря да хърка и каза сънено:

— Още не е дошло време за ставане.

— Майка ти каза, че трябва да ставаш, освен това трябва да побързаш — рече Едмънд, който набра смелост от самия факт, че бебето драконче още не го беше изяло.

Бебето драконче въздъхна и Едмънд го чу, че става от леглото. В следващия момент то тръгна да излиза от стаята и да си обува обувките. Беше голямо почти колкото майка си, с големината на баптистка църква.

— Побързай! — пришпори го Едмънд, докато то напъхваше непохватно крака в седемнайсетия чифт обувки.

— Мама ми каза никога да не излизам без обувки — обясни дракончето, така че на Едмънд му се наложи да му помогне с обуването.

Това отне известно време, пък и не беше много лесно занимание.

Най-накрая дракончето каза, че е готово, и Едмънд, който беше забравил да се страхува, му рече:

— Хайде да тръгваме! — и те потеглиха към пещерата на базилиска.

Пещерата беше доста тясна за дракончето, но то успя да се напъха в нея, както прави дебелият червей, когато се опитва да се промъкне в някой тесен процеп в твърдата земя.

— Ето ти го — каза Едмънд, а базилискът се събуди веднага и помоли много любезно дракончето да седне и да почака.

— Майка ти ще дойде всеки момент — каза базилискът, като разбърка огъня.

Дракончето седна и зачака, наблюдавайки огъня с лаком поглед.

— Много се извинявам — каза то накрая, — но аз съм свикнал да си вземам огнена вана веднага щом стана от сън, и в момента чувствам отпадналост. Мога ли да вляза вътре?

И то протегна лапа към мястото, където лежеше базилискът.

— Естествено, че не — отговори базилискът остро. — Теб къде са те възпитавали? Не са ли те учили, че не можеш да искаш всичко, което видиш? А?

— Моля за извинение — каза дракончето скромно, — но наистина съм много гладен.

Базилискът извика Едмънд до ръба на ваната и зашепна толкова дълго и откровено на ухото на клетото момче, че косата му доста се опърли. А то нито веднъж не прекъсна базилиска, за да го попита защо. Но когато шепненето приключи, Едмънд, чието сърце, както вероятно вече съм споменала, беше много добро, каза на дракончето:

— Ако наистина си гладно, клето бебе, мога да ти покажа къде има изобилие от огън.

И той тръгна из пещерите, а дракончето го последва.

Когато Едмънд стигна до целта си, спря. На земята лежеше кръгъл железен капак като онези, през които мъжете изсипват въглищата в мазето, само че по-широк. Едмънд го повдигна с една кука, облегната на стената, и горещият въздух, който нахлу, едва не го задуши. Но дракончето се приближи, погледна през отвора с едно око, подуши огъня и рече:

— Хубаво мирише, нали?

— Да — потвърди Едмънд. — Това е огънят в центъра на Земята. Там има изобилие от огън с перфектна температура, тъкмо за твоя вкус. Най-добре е да слезеш долу и да си изядеш закуската.

Дракончето се провря през дупката и запълзя все по-бързо и по-бързо надолу през шахтата, която отвежда към огъня в центъра на Земята. А Едмънд, като по чудо правейки точно онова, което му беше казано, хвана края на опашката на дракончето, затисна я с железния капак и я заклещи здраво с него. А то, милото, нямаше възможност да се завърти и да погледне опашката си и да се покатери обратно, защото, както всеки знае, пътят надолу към огъня беше много лесен, а връщането обратно — направо невъзможно. По този повод на латински има един израз, който започва с Facilis descensus[4].

И така, дракончето остана заклещено за глупавата си опашка, а Едмънд беше много доволен от себе си, почувства се важен и хукна обратно към базилиска.

— А сега какво да правя? — попита го той.

— Сега тичай към входа на пещерата и започни да се смееш толкова силно, че да те чуе драконката.

Едмънд тъкмо се канеше да попита защо, но се спря навреме и вместо това каза:

— Тя няма да ме чуе…

— Ами хубаво тогава — рече базилискът. — Няма съмнение, че ти знаеш по-добре от мен какво трябва да се направи — и му обърна гръб в огнената вана, затова Едмънд направи, каквото му каза.

Когато застана при входа на пещерата и започна да се смее, смехът му започна да ечи толкова силно, сякаш се смееше цяла орда великани.

Драконката, която се приличаше на слънце, се събуди и попита сърдито:

— На какво толкова се смееш?

— На теб се смея — отговори Едмънд и продължи да се смее.

Драконката издържа смеха му, доколкото й стигна търпението, но като всички останали и тя не можеше да понася някой да й се присмива, затова се понесе към планината бавно и тежко, защото тъкмо беше погълнала доста голямо и обилно ястие, застана на прага на пещерата и изрева:

— На какво се смееш? — с такъв глас, че Едмънд си помисли, че никога повече няма да може да се засмее.

Тогава базилискът се провикна:

— На теб! Защото си изяла собственото си драконче! Погълнала си го заедно с града! Хе-хе-хе! Ха-ха-ха!

Едмънд събра кураж и добави:

— Ха-ха! — а ехото на пещерата го превърна в гръмогласен смях.

— Боже господи! — ужаси се драконката. — Мисля, че градът ми е заседнал на гърлото. Трябва да го изплюя и да го прегледам по-внимателно.

След тези думи тя се изкашля, задави се и изплю града върху хълма.

Междувременно Едмънд се върна при базилиска и той му каза какво да прави по-нататък. Така че, преди драконката да започне да претърсва града, за да намери детето си, гласът на дракончето заеча жалостиво откъм планината, защото Едмънд беше защипал здраво опашката му с желязната кръгла врата като онези, през които мъжете изсипват чувалите с въглища в мазето. Драконката чу гласа му и каза:

— Ама какво му е на бебето? Значи то не е тук.

След като беше изплюла града, тя се беше вталила и хукна пъргаво към планината, за да намери дракончето си. Базилискът продължи да се смее гръмогласно, Едмънд продължи да притиска опашката на дракончето, а огромната драконка, много дълга и тънка като гигантски червей, доближи глава до кръглата дупка с железния капак.

Опашката й беше дълга около няколко километра и се простираше далеч отвъд подножието на планината. Когато Едмънд чу, че тя приближава, притисна за последен път опашката на дракончето, повдигна капака и застана зад него така, че драконката да не може да го види. Тогава освободи опашката на дракончето, а майка му надникна в дупката точно в момента, в който опашката на бебето й потъна в гладкия полегат отвор на шахтата с писък. Каквито и да бяха останалите грехове на клетата драконка, не можеше да се отрече, че е отлична майка. Тя се спусна с главата напред в дупката и се плъзна в шахтата след бебето си. Едмънд наблюдаваше как първо се провря главата й, а после и останалата част от тялото й. След като се беше изтънила, тя беше толкова дълга, че промушването на опашката й отне цяла нощ. Беше нещо подобно на товарен влак с провизии, който прекосява Германия. Когато премина и последното членче на опашката й, Едмънд затръшна желязната врата. Той беше с много добро сърце, както вече сте разбрали, и изпита радост при мисълта, че драконката и дракончето вече ще имат от любимата си храна в изобилие, при това по всяко време. Той благодари на базилиска за любезността и се върна вкъщи тъкмо навреме, за да успее да закуси и да отиде на училище до девет часа. Естествено той нямаше да може да направи това, ако градът все още беше на старото си място край реката в средата на равнината — вместо това той вече беше разположен на хълма, точно където драконката го беше изплюла.

— Къде беше вчера? — попита го учителят.

Едмънд обясни и учителят веднага го наказа с пръчка заради това, че не казва истината.

— Но това е самата истина — обясни Едмънд. — Целият град беше погълнат от драконката. Вие знаете, че…

— Глупости! — отсече учителят. — Имаше буря и земетресение, нищо повече.

И той удари Едмънд с пръчката още по-сурово.

— Но — продължи Едмънд, който много обичаше да спори, дори и при най-неблагоприятни обстоятелства — как ще обясните, че сега градът е на хълма, а не край реката, където беше преди това?

— Градът винаги е бил на хълма — каза невъзмутимо учителят.

И целият клас го потвърди, защото съучениците на Едмънд имаха благоразумието да не спорят с човек, който държи пръчка в ръка.

— Но погледнете картите! — настояваше Едмънд, който нямаше да позволи да бъде победен в спор, колкото и да страдаше плътта му.

Тогава учителят посочи картата на стената. И на нея градът наистина беше на хълма! И никой, освен Едмънд естествено, не можеше да види, че шокът от това да бъдеш погълнат от дракон беше разстроил всички географски карти и ги беше накарал да се разбъркат.

Тогава учителят отново удари Едмънд с пръчката, като обясни, че този път прави това не заради лъжата, а заради досадния му навик да спори. Това ще ви подскаже колко предубеден и невеж човек беше учителят, колко различен от уважавания директор на училището, където вашите добри родители са били толкова любезни да ви запишат да учите.

На следващия ден Едмънд реши, че може да докаже историята си, като покаже на хората базилиска, и успя да убеди някои да го съпроводят до пещерата, но базилискът се беше залостил вътре и не искаше да отвори вратата, така че Едмънд не успя да постигне нищо друго, освен да бъде смъмрен заради това, че беше пратил хората да гонят вятъра.

— Това са празни приказки, няма никакъв базилиск — казаха те.

А клетият Едмънд не можеше да се защити, макар да знаеше, че те не са прави. Единственият човек, който му повярва, беше баба му. Но тя беше много стара и много мила, и винаги твърдеше, че той е най-доброто момче на света.

Едно-единствено добро нещо произлезе от тази дълга история. От този момент нататък Едмънд не беше вече същият. Той вече не спореше толкова много и се съгласи да чиракува при ключар, така че един ден да бъде в състояние да се справи с ключалката на вратата на базилиска и да научи още неща, които другите хора не знаят.

Но днес той е доста възрастен и още не е успял да отвори вратата…

[1] Популярна за времето си книга на Самюъл Смайлс, шотландски писател и реформатор от XIX век, в която авторът поставя въпроса за необходимостта да се осигури образование не само на висшите класи, а на всички. — Б.‍пр.‍ ↑

[2] Катедрала в Лондон. — Б.пр. ↑

[3] Игра, много популярна в Англия от XVI до XIX век. Играе се обикновено в навечерието на Коледа. В една голяма купа се изсипват бренди и стафиди. Брендито се запалва, а участниците в играта трябва да извадят стафидите и да ги изядат, без да се изгорят. — Б.‍пр.‍ ↑

[4] „Спускането към ада е лесно…“ Цитат от „Енеида“ на Вергилий. — Б.‍пр.‍ ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.